Bi(U'as' till käiinednmpn om Lycopndinébladeiis auatnmi. "t 1- 



iinorrliiing af de öfre g-nnidvüfnadscellenia solstrålarne att infalla pavallelt med 

 läng'dväg'garne, <1. v. s. pä det föv assimilationen lämpligaste sättet. De ("ifVe 

 mesofyllcellernas växlande runda ellev aflånga form ])ä tvärsnittet beror natur- 

 ligen på cellernas olika lutningsgrad. Kraftigt utvecklade porskifvor förekomma 

 förcti'ädesvis j)å de tangentiala längd väggarne. De visa, sedda i tvärgenom- 

 skäi'uing, små hålighetei' i väggen i förtjockningai'ne mellan porerna. Stundom 

 äro cellerna liksom sammanbundna af smala cellulosaband. Mellan detta senai'e 

 föreningssätt och de typiska porskifvorna finnas öfvergängar. 



På några tvärsnitt liar hela mesofyllet visat sig svagt föi'vedadt. Såväl 

 ej)idermis- som grundväfnadseellerna innehålla kloroplaster af den vanliga hos 

 högre växter uppträdande formen, hvilka under sommarmånaderna föra en riklig 

 mängd stärkelse. 



En stor lakiui linnes under käi'lknippet vid bladets bas, hvilken aftager i 

 storlek mot Idadspetsen. Den har utan tvifvel hufvudsakligen uppkommit på 

 schizogen väg, alltså derigenom att cellerna vikit från livarandra, men vid blad- 

 basen eger desorganisation af celler rum, så att lakunen utvidgas lysigent. 

 Epitelceller saknas. 



Vid bladbasen äro mesofyllcellerna egendomligt metamorfoserade på den 

 öfre ytan. De äro nämligen mycket tjockväggiga, förvedade, med små inter- 

 cellularer mellan sig. De äldre bladens utspärrade ställning betingas utan tvifvel 

 i någon mån af denna cellgrupp. 



Bladet genomdrages liksom hos Selaginelte af ett enda ogi-enadt kärl- 

 knippe. Bastet ntgöres i sin yttre del af rel. tjockväggiga, långsträckta, fiir- 

 vedade element, hvilka af Areschoug träffande jämförts med transfusionsväfnaden 

 hos Conifererna ' ). Porerna äro enkla, rundade eller något utdragna på bredden 

 och uppträda dels strödda på längdväggarne dels tätt hopade i de tvära eller till- 

 spetsade ändarne. Porositeten tilltager nedåt och uppnår sitt maximum i själfva 

 bladbasen, der i själfva verket alla element, såväl bastets som grundviifnadens, 

 än.) mycket porösa. De yttersta bastcellerna iimehålla kloroplastei', hvilka under 

 den varma årstiden föra stärkelse. 



Små trekantiga intercellularer finnas ofta i bastets yttre del. De gntnd- 

 väfnadscellei', som på flankerna stöta intill kärlknippet äro något sträckta i 

 tangential riktning. De närmast intill trakeiderna belägna bastelementen äro 

 smålumiga samt sakna porer eller liafva endast några få porer strödda på 



') .IrniifrHaiiflc iindr'i-sökiiiim'ai" o. s. v. sid. '211. 

 Lunds Univ. Årsskrift Tom. XXVIII. 



