6 



Bengt Lidforss. 



träda ej sällan, om stärkelscrika celler behandlas med Eau de Javelle. Stär- 

 kelsekornen uppsvälla neniligen starkt, innan de lösas, och trycka dervid ofta 

 sönder den mellanliggande elaiosferen, så att flera, oregelbundet formade del- 

 stycken kunna uppstå (t. ex. Peperomia magnolia'J'uJia^ hos hvilken i ett blad, 

 som genom tre dagars förvaring i mörker gjorts stärkelsefritt, elaiosfererna vid 

 behandling med Eau de Javelle förblefvo intakta). 



Elaiosferernas form är i allmänhet fullkomligt sferisk — ett ytterligare 

 bevis på deras flytande aggregationsform. Stundom observeras äfven (vissa 

 Pittosporura-arter) aflånga eller på annat sätt oregelbundet formade elaiosferer, 

 men icke ens dylika former kunna anses som bevis på att fasta kroppar före- 

 ligga, då t. ex. en i en blandning af vatten och alkohol sväfvande oljedroppe 

 efter någon tid antager mer eller mindre oregelbundna former beroende på 

 förändringar i yttrycket '). 



Elaiosferernas storlek varierar mellan 1 — 18 //. De största liafva anträf- 

 fats hos Saiiihncns iiifirtt (18 jii.)^ (icsurracea' (Colmnnea 11 //.), Acantliacem 

 [Sanclie^ia 1 1 //.), Compositfc (Ftarmica nthjaris 10 /^), Taxacece {Podocarpus 

 japouiciis in. fl. 10— li2 ,».); de minsta hos vissa Bosißora- (Bosa, Buhus, 

 Ptjrus^ ('ijihi)ii(( m. H.). Någon bestämd relation mellan mesofyllcellernas och 

 de dcri licflntliga elaiosferernas storlek har (>j kunnat påvisas, ehuru vanligen 

 småcelliga vålnader ega ftlativt småcelliga elaiosferer. Stundom kan man dock 

 iakttaga (t. ex. i klyföppningscellerna hos Eupaforiiim fasfif/kifum), att elaio- 

 sfererna på gi'und af cellernas iiflånga form h\\ mer eller mindre långsträckta 

 (ej sferiska). — 1 solblad äro elaiosfererna, vanligen betydligt större än i skugg- 

 blad, hos kraftigt vegeterande stånd större än hos svagare individer. 



I alla undersökta fall har det visat sig att elaiosfererna ligga inneslutna 

 i i)lasmat, såsom Montevkrmf, riidan uppgifvit för Gramiiieerna. Hos åtskil- 

 liga arter kunde detta konstateras genom anormal ") ])]asmolys med eosinhaltig 

 salpeterlösning''). Plasmat kontraherades härvid och antog, allt efter som det 



') Jfr O. Lehmauu, Molekularphysik (Leipzig 1888). Bd. I p. 253. 



-) En sädan kan stuiidoin erhållas vid användning af 10-procentig salpeterlösuing, men 

 för de flesta fall måste cu 20-procentig (koncentrerad) lösning användas; yttre plasmahuden 

 och cytoplasmau dödas härvid ganska snahbt, under det att tonoplasten ännu en tid blir 

 vid lif. — Wakkek har för öfrigt funnit en 20-procentig lösning bäst för anormal plasmolys 

 hos Marehaufiarceina. 



^) De Vries, Plasnialytische Studien, Pringsh. Jahrb. XVI och Zimmermann, Michrotechnik, 

 p. 232-234. 



