Om primära barken lios veilartade dikotylcr, doss aiiatomi nch tiinktiniier. 7 



nerligen klar och ötVcrskådlig frainställiiiii<>- af variatioiuM'iia i barkens liyooiiad 

 lemnas af F. Areschoug i i n lod n in gon till ".Temförande undorsökningar öfvor 

 idadets anatomi"')- Da vi liär dröja vid olikhoterna ^) " i barkbyggnadon 

 lios do ()rtartado ooh vodartadc växtorna, skor dot, omodan vi längro fram, på 

 tal om barkons funktioner, få anledning att yttorligaro iVamhålla dossa skilj- 

 aktighetor. En gonomgående olikhot botingas af de mekaniska elementens 

 olika läge. IIos de vedartade växterna äio do i rogol förlagda till oenti'ala 

 delen, till den sammanhängande vedringon, iindor dot att doi-omot hos do ört- 

 artade mod skilda kärlknippen de mekaniska väfnadorna vanligen ha sin jdats 

 närmre ytan ^). Vedens utveckling är hos dem allt Ich- svag för att kunna 

 tillfredsställa anspråken på nödig fasthet och styrka, utan tillgodoses dessa i 

 stället derigenom, att en dol af barkväfnaden, vanligen yttre barkpareidvymot, 

 förvandlas till mekanisk väfnad, vare sig kollenkym, som typiskt saknar kloio- 

 fyll, eller sklerenkym. De mekaniska elementen bilda antingen en sluten ring 

 eller ock äro de ordnade i långsgående strängar, omvexlande med på olika sätt 

 utbildadt assimilationsparenkym. Hos andra bildar detta senare en samman- 

 hängande mantel. Dess celler äro än tunnväggiga, än, ehuru mera sällan, ha 

 de koUenkymatiskt förtjockade väggar, äro i förra fallet vanligen, i senare 

 alltid mer eller mindre sträckta i organets längdrigtning, dock icke prosenky- 

 matiska, hvilket senare deremot är typiskt för det specielt mekaniska koUen- 

 kyraet. Som tunnväggiga antaga cellerna ej sällan palissadform, hvaremot ett 

 rundcelligt yttre barkparonkym är sällsynt. Den olika cellformen betingas i 

 väsendtlig mån af det större eller mindre kraf, som ställes på stammen såsoTn 

 assimilerande organ. Hos de vedartade deremot förekommer jämförelsevis sällan 

 ett utpregladt assimilatoriskt barkparenkyra. I sin yttre del är det vanligcm 

 koUenkymatiskt inrn på samma gång klorofyllförande. 



Inro l)arkparenkymet utgöres i regel i så väl örtartado som vedartade 

 stammar af en lakunös väfnad, men öfvergär stinidom äfven det, i synnerhet 

 hos de förra, i skioronkym. 



') Minnesskrift, utgifvcn af Kongl. Fysiografiska .siillskappf i Lund. Lund 1878. 

 ') Framställningen liiiraf grundar sig väsendtligen på Aiticsciiouos nyss niinida arbete 

 samt på A. Nilssons "Studier «ifver stammen såsom assimilerande organ". 

 ^) Jfr. F. AuEscHOUo: anf st., Inledningen. 



