10 Hans Tediu. 



närbeslägtade arter, äfven oiii man frånser den sekundära tillväxten, icke alstra 

 lika tjocka årsskott, och till följd deraf förutsättningarne för primära barkens 

 utveckling redan a priori äro olika, måste, för att en jemförelse skall kunna 

 göras, en bestämd enhet för den samma väljas. Såsom sådan erbjuder sig 

 osökt snittets radie, med fråndragande af den sekundära fibrovasalzonen jemte 

 korklagret. Det är naturligtvis omöjligt att erhålla fullt exakta värden, ty 

 dels visar så väl barken som kärlknippezonen olika styrka i olika delar af 

 omkretsen, dels är gränsen mellan denna senares primära och sekundära ele- 

 ment ofta svår om ej rent af omöjlig att bestämma. Genom att för mätnin- 

 garna söka utvälja kvistar af motsvarande stp'ka och vid deras verkställande 

 följa samma principer hafva vi emellertid sökt komma sanningen så nära som 

 möjligt. De erhållna resultaten gifva vid handen, att hos flertalet (circa 40) 

 barkens tjocklek förhåller sig till radien som 1: 3 — 5. Hos Acer platanoi- 

 des, A. Campestre samt Yiburnum Opulus är relationen 1: 8 — 10; hos 

 öfriga 1: 6 — 8. 



En så vidt möjlig noggrann räkning af cell-lagrens antal gaf hos flertalet 

 ett resultat, vexlande mellan 10 och 15. Härmed öfverensstämmer en uppgift 

 på sid. 5 i K MüLLEKS ofvan nämda arbete. Hos Yiburnum Opulus (Tab. 

 I, fig. 2 pb), Forsythia suspensa, Sambucus nigra, Celtis glabrata, (Tab. 

 ni, fig. 30 pb) och C. crassifolia sjunker antalet till eirca 6, hos Ilex, 

 Aesculus, Pavia och Fraxinus stiger det deremot till omkr. 20. Den om- 

 vexling i antalet, som ofta samma snitt visar, beror antingen och töreträdesvis 

 på fibrova salzonens oregelbundna mer eller mindre bugtade yttre kontur eller 

 ock stundom i någon mån äfven på kvistens kantighet. 



Johannes Trautwein ') har påvisat, att barkparenkymets relativa mäg- 

 tighet ökas från axel till axel, tills den i blom- och fruktstjelkar uppnår sitt 

 maximum. Hvad hastigheten i denna tillväxt beträffar, bestämmes den genom 

 den starkare eller svagare minskningen af öfriga väfnader (jfr. anf. st. sid. 25), 

 hvaraf kan dragas den slutsatsen, att den absoluta styrkan, cell-lagrens antal, 

 i det närmaste förblir oförändrad, oafsedt indiviihiela mindre variationer i detta 

 afseende. 



Frimära harken är hos de flesta växter hiom första r/ruppe'n tydlii/t dif- 

 ferentierad i tvenne lager, ett yttre och ett inre, hvilka i det följande benäm- 



') Johannes Trautwrin ; Vhor nnatomie einjiiliriger Zweige und Bliitenstaudsachsen. 

 Inaug. Diss. Halle 1885. 



