Oiu primära barken hos vedartade dikotylcr, dess auatoini och tuiiktioiipr. I ' 



nas Ytter- och Tnnerbnric i stället för yttre och inre primärt hiirkparenkyni '). 

 Då här endast är fråga om primära barken, är en forvexlino- med tyska 

 "Aussen"- och ''Innenrinde", i den betydelse de tbrekomma i t. ex. Tschirch: 

 "Angewandte Pflanzenanatomie", icke att befara. 



De båda barklagrens relativa mägtighet är mycket olika. Hos Acer, 

 Crataegus monogyna, Cotoneaster vulgaris, Corylus (Tab. I, fig. 10), 

 Carpinus, Myrica och andra visa de i genomsnitt ungefär samma tjocklek. 

 Vanligen är emellertid ytterbarken mer eller mindre underlägsen, beroende såväl 

 på dess cellers mindre storlek som på ett mindre antal cell-lager. Relationen 

 dem emellan är vanligen 1 : 1 men stiger ej sällan ännu högre, företrädesvis hos 

 dem, hvilkas bark i sin helhet eger den största mägtigheten. Hos Sorbus, 

 Rhamnus alpina, Ilex, Salix reticulata, Betala nana, Aesculus, Fraxi- 

 nus m. ti. är sålunda förhållandet 1: 3 — 4. Häraf framgår tydligen, att yt- 

 terbarken i afseende på cell-lagrens antal visar vida större beständighet än 

 innerbarken. De äro vanligen 4 — 7, hvilka tal dock ej sällan kunna något 

 så väl ökas som minskas. En bestämd och skarpt framträdande gränsskillnad 

 förefinnes i allmänhet icke, ett förhållande hvartill vi skola återkomma 

 längr(> fram. 



A. a. Ytterharken är merendels kollenkymatisk med olika starkt och på 

 olika sätt förtjockade cellväggar. Vanligen sträcker sig förtjockningen äfven till 

 tangentialväggarne, som i genomsnitt ej sällan mäta ända till 6 /ii eller ännu 

 mera, såsom hos Syringa (Tab. 1. fig. 1 yb) Rosa (Tab. I, fig. 5 yb), Cory- 

 lus (Tab. I, fig. 10 yb), Pyrus Malus (Tab. I, fig, 6 yb) m. fl. De radiala 

 längsväggarne äro deremot öfver hufvud, liksom de horizontala, föga eller icke för- 

 tjockade. Ju mera regelbundet (icUerna äro ordnade i koncentriska lager, desto 

 tydligare framträder denna skillnad. Hos somliga, t. ex. Salix (Tab. I, fig. 7) 

 och Bctula (Tab. I, fig. 9), är förtjockningen svagare och mera inskränkt till 

 hörnen mellan cellerna. Samma förhållande möter oss i den starkt kollenky- 

 matiska ytterbarken hos Fraxinus och Onius eller ock synes förtjockningen 

 hos dessa mera allsidig. Cellerna hafva i detta fall i tvärgenomskärning van- 

 ligen en mera rundad form, under det att de annars i regel äro mer eller 

 mindre utdragna i transversal rigtning. T årskvistarncs kanter hos t. ex. 

 Euonymus, Sambucus, Viliurnum fürli")|)a starka kollenkymsträngar, hvilkas 



') .JtV. .\KI'aClIOUG : illlf. st. liilcdii. 



