Om primära barken hos vedartade dikotyler, dess anatomi och funktioner. lö 



på do tortjockade cellväggarno, torde liero dcrpa, att han endast på liurizontalt 

 genomsnitt underkastat dem en noggrannare granskning, i hvilket fall porerna 

 till följd af sitt ringa antal äro svåra att iakttaga. 



Beträftande kollenkymets utveckling hänvisas till II. Ambronns arbete: 

 "Über die Ent\vickelungsgeschicht(( und die Mechanischen Eigenschaften des 

 Collenchyms" '). 



Cellerna äro ordnade i vertikala rader, till formen i regel mer eller min- 

 dr(> långsträckt cylindriska, med längden, som vanligen icke öfverstiger Ü,i50 nun. 

 utan oftast är betydligt mindre, öfver hufvud taget två till några få (ca 5) 

 gånger större än radiala bredden. Stundom (hos Sambucus, vissa Salix-arter) 

 hafva de dock en relativt större vertikal utsträckning, och hos Populus tre- 

 nula stiger längden af somliga celler till 15 gånger radiala bredden, som dock 

 här är mycket liten. För öfrigt visa olika individer i dessa afseenden ganska 

 stora olikheter. Tvärväggarne äro ofta snedstälda. Hos Cupulifera>, Ilex, 

 Rhamnus och stundom äfven andra närma sig cellerna äfven på radialsnitt i 

 allmänhet en isodiametrisk form, hvilket i bland åter kan sägas vara fallet 

 företrädesvis med de yttersta barkcellerna, t. ex. hos Acer. Hos Tilia (Tab. 

 II, tigg. 16 — 17) markera sig dessa senare redan på ett tvärsnitt genom sva- 

 gare förtjockning af cellväggarne och en dermcd sammanhängande något kan- 

 tig form, hvarjemte de till storhiken öfver hufvud tagtet öfverträffa cellerna närmast 

 innanför. Formförändringen står här otvifvelaktigt i samband med korkens anlägg- 

 ning, som redan börjat genom utvecklingafen och annan tangentialvägg (fig. 10 ki). 



Cellinnehållet utgöres af klorofyll och stärkelse, det förra ofta i riklig 

 mängd. Hos somliga (Fomaceer, Tilia, Coinus-arter o. a.) fins i de yttre 

 cell-lagren ett i cellsaften löst rödt färgämne, (jrarfämne eger stor utbredning, 

 att döma af reaktionerna för kaliumbikromat eller jernklorid. Mängden, hvari 

 (let föickominer, ill- mycket olika. Oxalsyra<l kalk uppträder relativt sparsamt 

 i ytterbarken undei- form af enkla kristall(>r eller kristallkörtlar. 



Den kolleiikymatiska ytterbarken aflirytes på vissa ställen af elt tuiiu- 

 väggigt och ruiideelligt klorofyllparenkym, som liildar lakunösa gruppei' af större 

 eller minihv utsträckning. Dess förekomst betingas af klyföppningarna och 

 • let uppträder derför liksom dessa i regel sparsamt ^). Hos Rosa ('ful), i, Ho-. ,")) 

 förekomma bådadera (kl och 1) rätt talrikt, och deu luckra väfnadeu (I) breder 



') Pringsb. .Jalirb. Dd. XII. sid. 508. 

 ') .Ifr. De Bauy: auf. st. .sid. 51. 



