14 



Hans Tedin. 



ej sällan ut sig (T) pä gränsen mellan båda barklagren, så att dess skilda 

 grupper på denna väg träda i direkt förbindelse med hvarandra. Hos ett fåtal 

 växter (Acer, Tilia) observeras dess utom andra grupper af tunnväggiga cel- 

 ler, hvilkas fi-amträdande beror på den sekundära tillväxten genom kambiet. 

 Hos Tilia, hvarest de förefinnas i relativt stort antal och väl differentierade, 

 lia de sin plats midt för de stora primära märgsträlarne, utan tvifvel i sam- 

 band med en här lifiigare saftsti-ömning *)• Dp ha i tvärgenomskärning formen 

 af kilar, som inifrån skjuta ut mot epidermis. Cellerna äro kantiga och tätt 

 ho])liggande. Allt efter som sekundära tillväxten fortskrider, kommer hela yt- 

 terbarken sä småningom att på detta sätt förändras ^). 



b. En -icke utprcglaät kollenkymatisk men det oakiadt räl differentierad 

 ytterbark förekommer hos Vaccinium vitis idiea (Tab. H, fig. 21 yb), Myr- 

 tillus nigra (Tab. H, tig. 23 yb). Azalea procumbens och Andromeda hyp- 

 noides. Differentieringen kan här sägas mera bero pä inre barkparenkymets 

 beskaffenhet. Ytterbarken har '/^ — '^2 «if innerbarkens mägtighet och bibe- 

 håller denna oförändrad äfven i de skarpa kanterna hos Myrtillus nigra, 

 hvilka sålunda till väsendtligaste del bildas af inre barklagret. Den består af 

 3 — 5 lager celler, som på horizontalsnitt vanligen äro något utdragna i transversal 

 rigtning. De ligga tätt förenade och få dcrför i sammanhang med den svaga 

 förtjockningen af väggarne ej sällan kantig form. I ytterbarkens inre del äro 

 dock mindre intercellulärer icke sällsynta. På radialsnitt äro cellerna cylin- 

 driska, med längden vanligen något öfverstigande dubbla bredden. Som van- 

 ligt äro de stälda öfver hvarandra i vertikala rader. Hos Myrtillus före- 

 komma talrika klyföppningar (sparsamma hos de öfriga), hvarför ock ytterbar- 

 ken hos denna har en mera lös och lucker byggnad, bestående af mera iso- 

 diametriska och rundade celler, som äro rika pä klorofyll. De bilda icke tyd- 

 liga axiala rader. Den radiala diametern är stundom något utdragen i för- 

 ening med en tydlig tendens till anordning i rader, vinkclräta mot organets 

 längdaxel. Beträffande korkbildningen hos dessa sistnämda växter må anmär- 

 kas, att i fråga varande väfnad först under en senare växtperiod kommer till 

 utveckling. Detta äfven hos Azalea och Andromeda, för så vidt det låter 

 sig bestämma genom undei'sökning af ärskvistar, insamlade under första hälften 



') KoEPPEN : anf. st. sid. 488. 



'') Jfr. 1)K Haky: auf. st. sid. 554. 



