16 



Hans Todin. 



De förra förekomma hos Sa'lices (Tab. I, figg. 7 och 8 ir), Alnus, Corylus 

 (Tab. I, fig. 10 ir), Betula (Tab. I, fig. 9 ir) m. fi., de sonare hos Syringa 

 (Tab. I, fig. 1 ir), Ligustrum, Viburnum, Sambuous, Acer, Rhamuus, 

 Rosa (Tab. I, fig. 5 ir) o. a. Såsom redan är antydt och helt naturligt äro 

 de båda tormerna ej strängt skilda utan öfvergå i hvarandra och uppträda 

 ofta gemensamt. Sålunda kunna hos Aesculus och Pavia, hvilka ju ha ett 

 mägtigt barklager, intercellulärerna i inre delen kai'akteriseras som isodiame- 

 triska, de i yttre snarare som springlika, utan att dock en fullt konstant åt- 

 skillnad gör sig gällande. Andra och må hända tlei'talet arter synas i detta 

 afseende vara underkastade individuel variation. Begge slagen ega ofta, töv att 

 ej säga vanligen, en relativt stor utsträckning i vertikal rigtning. 



Oi'saken till interc(dlularrunimens uppkomst är otvifvelaktigt att åtminstone 

 delvis söka i den sekundära tillväxten. Genom verksamheten i kambiet upp- 

 står i alla utanför liggande väfnader en spänning i transversal, ett tryck i ra- 

 dial rigtning. Båda sträfva att åt barkcellerna gifva en elliptisk tvärsnittsform. 

 Ar sambandet mellan r'adialväggarne tillräckligt starkt för at motstå spännin- 

 gen, ökas tangentiala diametern. Den radiala måste samtidigt minskas, och 

 sker ej genom tillväxt en motsvarande ökning i cellernas lumen, måste helt 

 naturligt bandet mellan tangentialväggarne lossna. Det är också hos alla 

 växter med springlika intercellulärer mycket svagt, hvarför ock snitten yt- 

 terst lätt sönderfalla i koncentriska ringar. Med den transversala spän- 

 ningen (K'h radialväggarnes fasta förening sammanhänger också cellernas ofta 

 rätt tydliga anordning i koncentriska lag(>r. För öt)'igt förtjenar anmärkas, 

 att cellväggarne hos de växter, der den s])ringlika formen äi' typisk och kon- 

 stant (t. ex. hos Syringa, Forsythia, Vil)ui-num), synas tjockare och så att 

 säga mera fasta och sdlida än Ikis öfriga, ett förhållande, hvars verklighet vi 

 dock försummat att genom mätningar söka konstatera. Aio dcrcmot radial- 

 väggarne i förhållande till spänningen icke nog fast fih-enade med hvarandra, 

 slites bandet dem emellan, cellerna dragas isär och antaga eller kanske^ snarai'e 

 atei'taga en i tvärgenomskärning mera rumlad form. Resultatet blir oregel- 

 l»undna luckor i parenkymet, med utsträckning äfven i i'adial rigtning, eller 

 med andra ord hvad här ofvan kallats isodiamctriska intercellularrum. For- 

 men kan naturligtvis förändras i samma mån som den sekundära tillväxten 

 fortskrider. Barklagret i sin helhet liksom sammanpressas och för att få jilats 

 så att säga tvingas cellerna till en regelliuudnare, koncentrisk lagring, utfyl- 



