Om primära barken hos vedarfcadc tUkotylor. dess anatomi ocli funktioner. I ^ 



liinde iiKM- clliT inimlrc tullstiiiidior luckorna i iiarciikyiin't, livilka sålunda 

 komma att iVm^tc liklicr med don springlika formpn. Hos växter, som konstant 

 hatVa ena eller andra slaget, tVaniträder cMnellertid den karakteristiska formen 

 redan pa ett ganska tidigt stadium. Bildningsförloppet är dock icke sa enkelt, 

 som här ofvaii skildrats. Andra faktorer tillkomma, som göra det mera in- 

 veckladt. Koeppen sysselsätter sig i det f()riit nfunda arbetet äfven med 

 dessa förhällanden. Så frestande det dock kunde vara att något längre dröja 

 vid hans vida utförligare oeh på djupet mera gående utredning af saken 

 i fråga, vilja vi dock här endast helt kort omnämna hans uppfattning rörande 

 ett speeielt fall. Hos Alnus-arter uppnå intercellulilrerna ofta en enorm ut- 

 veckling, så att innerbarken till strukturen öfverensstämmer med ett veritabelt 

 lakunöst svampparenkym. Cellerna ligga på ett tvärsnitt ordnade i enkla ra- 

 der, som, korsande hvarandra, bilda ett nätverk med grofva maskor. Denna 

 struktur har enl. Koeppen ') framkallats genom en intensivare tillväxt i j^ttre 

 barklagret, hvarigenom cellerna i det inre tvingats ifrån hvarandra. Der domna 

 form finnes tydligt utbildad, har l)arklagret regelbundet en större mägtighct än i 

 öfriga delar af omkretsen, beroende företrädesvis på fibrovasalzonens i tvärgenom- 

 skärning triangulära form och något inbugtade sidor. Såsom i viss mån talande 

 emot Koeppen's förklaring fdrtjenar nämnas, att hos Alnus serrulata, der 

 den nämda strukturen är synnerligen väl utpreglad, äfven märgen är starkt 

 lakunös. Dock måste i hvarje fall en tillväxt i barkens yttre del betraktas 

 som. ett vilkor fr>r intercellulärers utveckling i innerbarken, då ju annars, till 

 följd af tillväxten från kambiet, så att säga plats för deras utbildning snart 

 skulle komma att saknas. 



En dylik, starkt lakunös innerbark förekommer äfven konstant i årskvi- 

 starnes kanter hos Salix amygdalina (Tab. I, fig. 8 ib). 



Huruvida vid intercellularrummens l)ildning en upplösning eller klyfning af 

 midtellamellen lV)rsiggår, tillti-o vi oss icke att med bestämdhet afgöra, men 

 vissa omständigheter tyda på, att äfven det senare han vara fallet. Sålunda 

 iakttogs stundom, ehuiii visst icke konstant hos samma växt eller ens öfverallt 

 på samma snitt, att en tunn lamell närmast intercellularrummet egde stor be- 

 ständidiet gent enmt konc. svafvelsvni, under det att väggarne i öfrigt lätt och 



') auf. st. sid. 480. 

 Lunds Univ. Årsskrift. Tom. XXVII. 



