IS Hans Tedin. 



hastigt förstördes vid tillsats af dotta reagens. Till följd af denna lamells 

 utomordentliga tunnhet är den emellertid mycket svår iitt tydligt observera. 



Hvad i öfiigt beträffar den homogena innerbarkens byggnad, må endast 

 följande framhållas. Cellerna äro i regel större än ytterbarkens samt till- 

 taga i storlek inåt. Såsom redan är nämdt, finnes ingen skarpt markerad 

 gräns mot vtterbarken. De små intereellulai-rum, som ofta, för att ej säga van- 

 ligen, uppträda i dennas inre del, bidraga i sin mån att göi-a gränsen mera 

 obestämd. Cellerna bilda äfven i innerbarken vertikala rader, men äro i för- 

 hållande till storleken öfver hufvud mindre sträckta i organets längdrigtning. 

 På radialsnitt är derför en isodiametrisk — kort rektangulär eller tunnlik form 

 den f()rherrskande. Det inträffar till och med icke sällan, att radiala diametern 

 är den största, såsom t. ex. hos Acer platanoides, Sorbns, Rhamnus alpina, 

 Liquida nibar m. fl., hos hvilka i ("ifrigt den isodiametriska formen kan sägas 

 vara öfvervägande. Mera bestämdt rektangulära synas de hos Sambucus 

 nigra, Aeer saecharinum och A. rubrum, Pyrus Malus, Populus o. a. 

 Hörnen äro än mer, än mindre afrundade. Dessa förhållanden äro emellertid 

 underkastade individuela variationer, och vanligen uppträda de olika formerna 

 om hvarandra. 



Liksom i ytterbarken äro porerna talrikast på de horizontala väggarne, 

 hvilkas sekundära förtjockningar äfven i innerbarken ej sällan antaga en fi- 

 lirös struktur. 



Innehållet utgöres företrädesvis af stärkelse och klorofyll, den fi')rra van- 

 ligen i öfvervägande mängd, men föv öfrigt olika hos olika växter. Liksöm i 

 ytterbarken reagerar det ofta, för att ej säga oftast, på garf;imn(\ men styrkan 

 af reaktionen är mycket olika. 



Kristallbildningar förekomma i rikligare mängd än i ytterbarken. Be- 

 träffande de olika kristallformernas utbredning lemnar .T. Moellf.r ') en massa 

 uppgifter. Hänvisande till hans arbete anse vi obehöfligt att här ingå på en 

 närmare framställning. Endast <let inå anmärkas, att enkelkristaller och kri- 

 stallkörtlar mycket sällan inn ens någon gång uppträda konstant skilda. Så- 

 lunda observeras t. ex. hos Acer och Crataegus, hvilka enl. Moeller föra 

 endast enkelkristaller, ej sällan äfven en och annan körtel. Hans antagande, 

 att förekomsten af enkla kristaller i viss mån beror ]iå näi'varon af sklerotiska 

 celler, synes i många fall ha staika skäl för sig. Säkert är åtminstone, att, 



*) anf. st. 



