'j'' Haus Tecliu. 



Hos Staphylea och Diapensia fins ett enkelt liypodermalt la^-er (lul), 

 hvars celler på transversalsuitt utmärka sig genom en isodiametrisk och kantig 

 form. Hos den förra äro de äfven i längdgenomskärning isodiametriska, under 

 det att de deremot hos den senare liksom angränsande barkcellcr äro utdragna 

 i vertikal rigtning, med längden på radialsnitt få gånger större än bredden. 

 Väggarne äro derjemte hos Staphylea tunnare än öfriga barkcellers. 



Hos Amygdalus äro de två å tre inre cell-lagren skarpare, än vanligen 

 är fallet, differentierade gentemot de angränsande yttre. Cellerna äro större, sträckta 

 i transversal och ofta äfven i vertikal rigtning samt i öfverensstämmcLse med 

 vanliga förhållandet tätt hopliggande. De föra dess utom endast mycket spar- 

 samt innehåll. De utanför liggande äro deremot relativt rika på både kloro- 

 fyll och stärkelse, i tvärsnitt rundade samt mera löst förenade, i det att inter- 

 cellularrum härstädes äro ganska talrika. 



Celtis glabrata (Tab. HT, tig. 30) och C. crassifolia brira väl ock anses 

 tillhöra dem, som sakna tydlig differentiering i tvenne barklager. De afvika 

 emellertid i viss mån från alla öfriga. En eller två de innersta radernas cel- 

 ler förvandlas till största delen till stenccller (st), hvilka dock icke alltid, åt- 

 minstone i öfre internodier, nå sin fulla utveckling under första året. Endast 

 tangentialväggen mellan de båda yttersta cell-lagren, af hvilka det yttre gifvit 

 upphqf till ett korklager (k), är konstant och tydligt kollenkymatisk. Dock ha 

 äfven barkcellerna i öfrigt ganska tjocka väggar (2 a 3 fi). De äro öfver huf- 

 vud taget allt igenom temligen likformiga, i tvärgenomskärning rundade, i 

 längdsnitt isodiametriska — temligen långsträckt cylindriska samt fVtra i regel 

 riklig stärkelse och klorofyll. Intercellularrum finnas öfver allt i l)arken under 

 form af små kantiga, vertikala kanaler. 



Hos åtskilliga i det föregående omnämda arter, t. (^x. Eheagnus, Cra- 

 tfegus, Sorbus, Carpinus m. fl., observeras på ett och annat tvärsnitt, jemte 

 de vanliga mera typiska cellformerna, tlere eller färre celler, somi utmärka sig 

 genom en oregelbunden, vanligen i transversal och vertikal rigtning utdragen 

 form samt genom frånvaron af innehåll. Det är tydligen barkceller, som af 

 en eller annan orsak i motsats till de öfriga rönt en deformerande inverkan af 

 den sekundära tillväxten. Att deras framträdande i väsendtlig grad bör skrif- 

 vas på dennas räkning, synes uemligen alldeles påtagligt. Sträckningen är ej 

 sällan så stark, att lumen kvarstår endast som en smal springa. 



