22 Hans Tedin. 



sj)änning'en. Deras förekomst pApekas redan af TMdiil '). Intercellularrum före- 

 koniiiia s])ai-saint och nå sällan någon nämnvärd stoi'lek. Stenceller npph-äda äfven 

 hos i fråga varande växter, till mängden varierande hos olika arter oeh individer. — 

 Jemväl hos Platanus är primära bark(!n byggd <'fter väsendtligen samma tjqi. 



Äfven hos Vaccinium (Tab. II, figg. 21 och 22), Andromeda, Azalea 

 och Myrtillns (Tab. II, fig. 23) sammansättes innerbavken af med innehåll 

 försedda jemte innehållslösa (?) celler. De förra (tbc) synas på tvärsnitt än 

 isolerade, än i små grnpper, eller ock bilda de ett oregelbundet nätverk; })å 

 radialsnitt ligga de ordnade i längre och kortare axiala rader, eller ock ter sig 

 ungefär samma bild som ])å tvärsnitt (Myrtillns). Raderna stå i förbindelse 

 med hvarandi'a antingen genom mellanliggande celler eller ock genom armlika 

 utskott. Cellerna antaga i senare fallet form af armparenkymceller (Tab. II, 

 fig. 22 apc). Hos Myrtillns utgå utskotten i olika rigtningar, hos de öfriga 

 endast i horizontalplanet, helt naturligt till följil af den hos dessa bestämdare 

 anordningen i långsgående rader. Tvenne näi'liggande rader komma härigenom 

 ej sällan ett erinra om ett par kopulerande algtrådar. Utskotten begränsa större 

 och mindre intercellularrum. Ofriga delen af innerbarken utfylles af andra 

 slaget celler (or), som äro stora och mycket tunnväggiga. Deras form är svär 

 att bestämma, enär väggarne ytterst lätt sönderslitas. På radialsnitt af Azalea 

 framträdde de dock tydligt med bredt rektangulär form. En och annan tycktes 

 försedd med ett mycket finkornigt, färglöst innehåll. De tunna membranerna 

 ha talrika Hna porer. 



I alla undersökta Ulmus-arters innerbark förekomma slerabildningar i 

 större eller mindre utsträckning. Ursprungligen äi' det de sekundära membran- 

 förtjockningarna hos vissa celler, som förslemmas '') och slutligen utfylla cellernas 

 hela lumen. Flera angränsande slemceller kunna sedan sammansmälta till större 

 slemkaviteter, som ofta få ganska stor vertikal utsträckning. Hos U. Mon- 

 tana utgöres innerbarken, åtminstone i nedre internodier, till stor, för att ej 

 säga största delen, af på detta sätt uppkommen slemväfnad (Tab. 11, tig. 20 sv). 

 De med stärkelse o(di klorofyll försedda ty])iska barkcellerna (tbc) synas, liksom 

 hos de föregående, på ett tvärsnitt än isolei'ade, än gruppvis (dier på annat 

 sätt förenade. De bilda vertikala rader, som stå i förbindelse med hvarandra. 

 Flera eller färre ha emellertid delörmerats i ("ifvei'ensstämmeise me(l livad f'(">rnt 



') anf. st. 



'') Jfr. Tsomiicii: Anjjew. Pflnn/icnnniiioiiiic, sid 125. 



