Om px-imära barken hos vedartade diUotyler. dess anatomi oc)i funktioner. "29 



11 gånger öfverstiger bredden (jfr 'Pab. 111, tig. oH). llorizontulvägganie äro 

 ofta siicdstälda. Porer runda-elliptiska. 



Afveii hos somliga andra växter inom denna grupp är en jemförelsevis 

 stor utsträckning i längd af ytterbarkens eeller ingalunda ovaidig Hos t. ex. 

 Ribes sanguineum stiger den till 0,300 mm., hos Puteiitilla fiutieosa, Hy- 

 dra ngea oeh Deutzia till circa 0,250 mm. 



B. hinarharlcen består af större tunnväggiga celler, som i regel tidigt 

 deformeras. Liksom ytterbarkens visa de ej säUan en jemförelsevis betydande 

 längd, i synnerhet de yttre, ty de inre äro i allmänhet oeh i öfverensstännnelse 

 med vanliga förhållandn iclativt korta. Intereellularrummen äro, så vill livad 

 antal som storlek boträttär, underkastade stor variation. Den isodiametriska 

 formen är den fih'lierrskande. Springlika kunna icke sägas vara t jj piskt utbil- 

 dade hos någon hirh(')i'ande ai-t. 



I detta sammanhang må nämnas, att cellraden närmast utanför korkens 

 initiallager hos Ribes') (Tab.- III, fig. 35 si) och Ilydrangea i ungt stadium 

 bildar en tydligt framträdande stärkelseslida, markerad genom cellernas kon- 

 stanta, i tvärsnitt (anf. tig.) något atlånga, på radialsnitt isodiametriskt-fyrkan- 

 tiga form, genom radialväggarnes fasta förening samt genom rikedomen på 

 stärkelsekorn. Dessa senare försvinna emellertid snart i samband med en litiig 

 tillväxt af korkväfuaden, för hvars utveckling de påtagligen till väsendtlig d(d 

 förbrukas. En förvandling till en veritabel endodermis synes ej försiggå, men 

 cellerna visa dock ej sällan en större beständighet än närliggande barkceller 

 gcnt emot den af korkens utbildning föi'orsakade deformeringen. Detta för- 

 hållande låter i viss mån förklara sig deraf, att det i regel synes vara de 

 mellersta barkcellerna, som först deformeras. 



Men äfven innerbarken är hos vissa arter, delvis eller i sin helhet, un- 

 derkiustad liknande förändringar, som dem vi ofvan oninämt i fråga om yt- 

 terbarken. Hos Kulms s])ectabilis, Ribes rubrum och Deutzia ökas så- 

 lunda eellväggarnes tjockhik ej obetydligt och i sammanhang dermed äfven mot- 

 ståndskraften, så att cellerna ännu, sedan barken i öfrigt deaorganiserats eller 

 till och med afstötts, kvarstå till formen oförändrade. Midtellamellen är hos i 

 fråga varande celler fullt resistent mot konc. svafvelsyra, (förkorkad ?), under det 



') Rilje.s ruliriini ocli I{. Gro-ssularia förelägo icl<e vid iiiulersökningen i tillriicltligt 

 ungt stadium för att tillät» oss med bestämdhet afgöra, liuruvidu äfven lios dem en stär- 

 kelseslida finnes diHerentierad. 



