30 



Hans Tedin. 



öfrigii vägg'partiei' hiistigt sviilla t'ör så väl detta reagens som för kalihydrat. 

 Hos Kiil)us spectaliilis, hvarest tortjockningen sträcker sig nfver hela iiiner- 

 liarken (Tab. III, tig. !^9 ih), iakttogs emellertid på somliga ställen en svag 

 vedreaktion vid användning af anilinsulfat eller floroglucin och saltsyra. Hos 

 Deutzia och Ribes rubrum (Tab. TTI, Hg. 36 te) är förändringen inskränkt 

 till en eller två <le innersta cellraderna och omfattar hos den först nämda 

 äfven cellernas form. De äro i allmänhet relativt stora, i tvärgenomskärning 

 (Tab. III, fig. 31 te) polygonala eller rundade, i längdsnitt (Tal). III, fig. 32 

 te) atlängt cylindriska eller tunnforraiga med tvärstälda horizontalväggar. Väg- 

 garnes tjocklek är störst hos D. gracilis, i det den ej sällan stiger till 7 — 9 ju. 

 Längväggarne ha ofta elliptiska, skenbart korsstälda porer. Ingen skarp gräns 

 förefinnes mot det innanför liggande korklagret (k), enär dettas celler antaga 

 en med de förras ganska nära öfverensstämmande form. Dc^ afvika dock ge- 

 nom öfvervägande radial sträckning, mindre storlek samt tunnare och inåt i 

 tjocklek aftagande väggar. I sitt arbete öfver korkväfnaden ') vidrör Sanio 

 dessa förhållanden hos i), scabra och uppger tillika att i fråga varande bark- 

 celler förvedas. Oaktadt upprepade torsök med olika reaktionsmedel har emel- 

 lertid en tydlig vedreaktion icke kunnat observeras. Korkcellväggarnes tjocklek 

 .leroi- ]iå närvaron af en kraftig cellulosalamell. Småningom förändra de yttre 

 korkcelleriia. utseende, de sammantryckas i radial rigtning och fyllas af ett 

 brunfärgadt innehåll. 



I innerbarken hos Berl)eris och Mahonia möter oss ett helt annat för- 

 hållande, hvilket ingalunda beror på några med de nyss nämda jemförliga 

 förändringar af barkparenkymet. Hos Berberis (Tab. III, fig. 39) 3 — 5 och 

 hos Mahonia e^ sällan tiera eellrader från epidermis tinnes nemligen, såsom 

 redan förut antydts, en mägtig sammanhängande eller hos den sist nämda van- 

 ligen . i större grupper delad zon af bastliknande, förvedade celler (skl). Den 

 skiljes i sin ordning från mjukbastet genom ett mellanliggande lager (ibp) af 

 omkring 5 cellraders mägtighet ■'). Detta senare kan sägas utgöra ett typiskt 

 barkparenkym med ej sällan talrika, väl utvecklade intercelhilarruni. I)(! för- 

 vedade ctdlerna äro i tvärgenomskärning (auf. tig.) polygonala och erinra oniiss- 



') anf. st. sid. 96. 



'-) .Ifi- RiniARD Boknisg: Aiiiitomie dos Stammes der lierberitze. Inaug. Diss. Köuigs- 

 berc 188Ö. 



