34 Hans Tedin. 



nad hos andra gru])ii(nis växter skulle man nästan kunna känna sig frestad se 

 en tillämpning af den princip, som så ofta tinner uttryck i naturens hus- 

 hållning, nemlig-en att på bästa möjliga sätt använda så väl kraft som mate- 

 rial, att med så liten uppoffring som miijligt åstadkomma ett verksamt resul- 

 tat. Den egentliga orsaken tonle dock närmast vara att söka i korklagrets 

 djupa läge och tidiga utveckling, hvarigenom tillströmningen af näringsämnen 

 till utanför liggande barkväfnad redan tidigt minskas för att slutligen fullstän- 

 digt upphöra. Primära barkens betydelse som lifskraftig väfnad, dess aktiva 

 deltagande i lifsfunktionerna är ju helt kort. Men äfven som död eger den en 

 viss betydelse, i det att den under den kalla årstiden bidrager att skydda inre 

 ömtåliga delar mot yttre skadliga inflytelser. Hos de växter, dei- korkväfnaden 

 bildas innanför ett väl utveckladt hårdbast, verkar detta tillräckligt samman- 

 hållande för att hindra en allt för hastig affjällning. Der detta icke äi- fallet, 

 vinnes nödig fasthet genom förtjockning ocli stundom samtidig förvedning af 

 vissa primära barkens element. Möjligt är också, såsom J. Moeller ') anta- 

 ger, att ett kraftigt kollenkymatiskt hypoderma, t. ex. hos Ribes Grossularia, ^) 

 har till uppgift att i yngre stadium ersätta det felande primära hårdbastet. 

 Ytterbarkcellernas ej sällan jemförelsevis betydliga längd skulle kunna anföras 

 som bevis för rigtigheten af ett dylikt antagande. Dock råder härutinnan, så- 

 som redan antydts, stor variation, och cellernas större eller mindre längd torde 

 i väsendtlig grad bestämmas af hastigheten af organets i fråga längdtillväxt. 

 Dess utom må erinras, att den j)arenkymatiska cellformen är den städse före- 

 kommande, då deremot den prosenkymatiska är typisk för spcciclf mekaniska 

 väfnader. Under alla omständigheter låter cellväggarnes förtjockning i vissa delar 

 af innerbarken, så framt den icke såsom hos Berberis är förbunden med andra 

 mera genomgripande förändringar, icke förklara sig såsom tillkommen i ända- 

 mål att ersätta håi-dbastet, utom möjligen i afseende på dess ofvan antydda be- 

 tydelse af sammanhållande väfnad vid barkens affjällning. Den desorganiserade 

 barkens kvarsittande och det skydd, den derigenom är i stånd att lemna, torde 

 vara desto mera af behofvet påkallade, som korken hos dessa växter i regel 

 består af tunnväggiga celler. Ej sällan affaller emellertid barken till större 

 eller mindre del, i synnerhet på nedre internodier af tjocka skott. De inre 



') J. Moeller: Anpassungserscheinungen im Baue der Rinde. — Refer. i Bot. Centralbl. 

 Bd. XIV. 1883. 



') Äfven hos deuna art är neml. yttre barklagret i yngre stadium kollenkymatiskt. Jfr 

 HANSTEre: auf. st. Tab. III, fig. 15. 



