Om priiiiiira barkfn hos vedartade dikotyler, dess anatomi och funktioner. oJ 



kunna viinta, atr de ökade anspråk, som i detta afseeiide ställas på den sauuna, 

 skola motsvaras af vissa modifikationer i barkens inre byggnad, tydliga såsom 

 ökande den skyddande förmågan. Detta är dock icke fallet, för så vidt man 

 får döma af de resultat, som vunnits genom föreliggande undersökningar. Huru- 

 vida noggranna vägningar och mätningar skulle gifva gynsammare resultat, 

 är svårt att afgöra men synes kna])past troligt. Man bör icke forglömma, att 

 flera andra faktorer kunna verka bestämmande. Epidermis är hos dessa växtei' 

 i regel kraftigt utbildad och försedd med starkt förtjockad och kutikulariserad 

 yttervägg, ytterligare tVn'stärkt genom en kraftig kutikula. För öfrigt ega för 

 visso olika arter redan i sig sjelfva olika stark motståndskraft mot tempera- 

 turvexlingar '), liksom det ock är naturligt, att ett i alla afseenden kraftigt 

 individ bättre än ett svagt skall stå emot i kampen mot yttre skadliga infly- 

 telser. Afvcn hårdbastet bidrager att skydda och kan sålunila i sin mån mer 

 eller mindre modifierande inverka på de periferiska väfnad(Mnas utbildning för 

 skyddsuppgift, hvarjemte både växtsätt och förekomst böra tagas med i räknin- 

 gen. Ett högväxt träd, som dertill förekommer på en öppen och för stormar 

 utsatt plats, är tydligen mera prisgifvet åt kölden och andra skadliga inverk- 

 ningar af det omgifvande mediet än en liten krypande buske, som slingrar fram 

 sina grenar i en tät gräsmatta eller mossbädd, dess utom skyddad af mera 

 högväxta grannar. Ett bevis för sanningen häraf kan må hända hämtas af 

 förhållandena hos de undersökta Ericineerna och Diapensia. Kork utbildas 

 hos dem icke första året; epidermis är dock svag hos Diapensia och An- 

 <lriimeda, och barken synes relativt ringa skyddsduglig. I fråga varande växter 

 ega emellertid i rent yttre förhållanden en ersättning, för livad i detta afseende 

 möjligen brister i den inre byggnaden. De hafva en icke ringa fördel genom 

 sjelfva växtsättet. De äro lågväxta, individerna stå ofta tätt till sammans och 

 skydda derigenom hvarandra. Azalea, Andromeda och Diapensia, alla hög- 

 nordiska, omgifvas dess utom ofta af en tät gräsmatta, och deras grenar täckas 

 mer eller mindre fullständigt af de öfvervintrande bladen. Icke heller bör förbises, 

 att, åtminstone hvad sist nämda växter beträflar, de under största delen af, för 

 att ej säga hela, den kulla årstiden höljas af ett skyddande snötäcke. 



För uppfattningen af barken såsom skyddande väfnad talar dess likhet i 

 anatomiskt afseende med knoppfjällen. Prof. E. AREscHOur; har i sina tvenne 



') Jfr Sachs: Handbuch fler Experimental-Physiologie der Pflanzen. Leipzig 18(i5. 



