46 Hans Todin. 



form och af de icke ledanJe elementens anordning (t. ex. stenceller, kristallfö- 

 rande celler och andra). 



Hvad särskildt beträffar de i innerbarkon hos Cupuliferse, Juglans, 

 Fl a tan US förekommande stora tunnvätjgif/a och färfjlösa cellerna^ torde deras 

 egentliga betydelse vara svår att förklara. Koeppen ') ställer deras uppkomst i 

 sammanhang med kambiets verksamhet och kallar dem fyUnadsceUer: "In der 

 Anlage finden wir in der primären Rinde lauter gleichwerthige Parenchynizel- 

 len. Aber bald nimmt man Grössenunterschiede wahr. Diejenigen, welche 

 weniger wachsen und ihre Gestalt beibehalten, deren Wände aber an Dicke 

 zunehmen, bilden ein Netzwerk, dessen Zellen reich an geformten und unge- 

 formten Inhaltsstoffen sind. Sie bilden das Leitparenchym der Aussenrinde. 

 Andere dagegen vergrössern sich, ändern ihre Gestalt, ihre Wände werden 

 dünn und sie verlieren die Inhaltsstoffe. Man könnte sie wohl als FüUparen- 

 chym bezeichnen, da sie die Intercellularräume, welche zwischen den kugeligen 

 Zellen entstehen würden, wegen der Veränderlichkeit ihrer Gestalt zum grossen 

 Theile beseitigen. Anderseits scheinen sie auch eines schnelleren Wachsthums 

 als die anderen fähig zu sein". För rigtigheten af en dylik tolkning talar må 

 hända den omständigheten, att nämda celler stundom, t. ex. hos Platanus och 

 Rubus, företrädesvis förekomma i inbugtningarne mellan de utåt konvexa 

 hårdbastgrupperna, hvarest den af den sekundära tillväxten framkallade spän- 

 ningen utan tvifvel är störst, då den ju i denna del af barken så att säga 

 fördelas endast på det i nämda inbugtningar befintliga tunnväggiga parenkymet. 

 För öfrigt kunna så väl i fråga varande celler som ock alla andra, t. ex. hård- 

 bastets, för så vidt de innehålla luft, i afseende på barkens skyddande förmåga 

 anses hafva samma betydelse som intercellulärerna. 



Afven stencellerna äro utan tvifvel att skrifva på den sekundära till- 

 växtens räkning, ehuru deras uppkomst icke kan ställas i direkt samband med 

 kambiets verksamhet. Genom dem vinner barken tydligen ökad fasthet och på 

 samma gång större motståndskraft. 



D(>n föregående redogörelsen för barkens funktioner refererar sig helt na- 

 turligt i främsta rummet till de växter, hos hvilka denna väfnad till följd af 

 korkens sena utveckling eller periferiska läge under en längre tid aktivt del- 



') auf. st. sid. 487. 



