ßO Hans Todin. 



är harklagrets mägtighet, såsom ofta inträffar «äfvcn hos andra undersökta, i olika 

 delar af samma snitt underkastad betydlig variation '). Cell-lagrens antal vex- 

 lar från 8 till omkr. 16. Differentieringen i ytter- och innerbark är väl ge- 

 nomförd. Den förra (yb) är koUenkymatisk, men öfver hufvud taget svagare 

 än hos öyringa, och tangent! alväggarne äro i regel endast föga föi'tjockade. Cel- 

 lerna äro mer eller mindre utdragna i transversal rigtning. Gränsen mot in- 

 nerbarken (ib) är ej sällan relativt skarpt mai'kerad, beroende så väl på den 

 seuares cellers öfvervägande storlek och i tvärgenomskärning rundade form 

 som ock på de i dess yttre del vanligen betydande intercellulärerna (ir). Dessa 

 äro utpregladt isodiametriska, hvarför också cellerna icke förekomma ordnade i 

 regelbundna koncentriska lager. Närmast bastet (hl)) ligga- eellei'na tattare till- 

 sammans och äro i regel liksom ytterbarkens mer eller mindre transversalt 

 sträckta. På radialsnitt äro barkcellerna mer eller mindre långsträckt cylin- 

 driska, de inre ungefär isodiametriska. De vertikala cellraderna blifva ofta 

 bugtade i samband med intercellularrummens starka utveckling. 



Öfriga undersökta Salix-arter närma sig väsendtligt ofvan beskrifna. 

 Hos S. amygdalina L. (Tab. I, fig. 8) är skillnaden mellan båda barklagrens 

 celler i afseende på form och sto)'lek i allmänhet mindre än hos denna. Yttre 

 barklagret (yb) har i hela omkretsen ungefär samma mägtighet. Arskvistarnes 

 kanter utgoi-as hufvudsakligen af inre barklagret (ib), som här når sin största 

 styrka och är starkt lakunöst. De stora, utpregladt isodiametriska intorcellu- 

 larrummen (ir) öfvergå småningom i de mera tangentialt utdragna, i barkens 

 sidoparti. — Hos Salix så väl som hos andra är naturligtvis intercellulärernas 

 form i viss mån beroende af det utvecklingsstadium, hvarpå organet i fråga be- 

 finner sig. I synnerhet i nedre tjockare intcrnodier, hvarest den sekundära till- 

 växten fortskridit längst, och den tangentiala spänningen till följd deraf äfven är 

 störst, hafva intercellulärerna ofta i öfverensstämmelse härmed en stöi-re trans- 

 versal utsträckning. Tydligast framträder detta förhållande hos arter, hvilkas 

 bark i sin helhet har den minsta mägtigheten, såsom hos S. rejx'us L., S. 

 viminalis L., Ö. purpurea L., S. fragilis L. och andra, hos hvilka l)arkci'll- 

 lagrens antal varierar mellan 7 och 10. — Kristallkörtlar förekomma i vex- 

 lande mängd hos skilda arter. 



') Dylika, på fibi-ovasalzouens oregelbundna form Iieroeude nliklieter i barklagrets 

 mägtighet synas emellertid småningom utjämnas, i samma män som sekundära tillväxten 

 fortskrider. Jfr Koepi'en anf. arb. 



