Om primära barkpn hos vodartaJe dikotj-Ior, dess anatomi och fniiktioiior. "3 



genomskärning mera nunla, livartill i rcgol komma talrika, väl utvecklade isd- 

 diametriska intercellulaiiiiin (ir). Kristallkörtiar (kk) iiio icke sällsynta, inne- 

 slutna i egna tunnväggiga celler. — Kork (k) finnes närmast under epiderniis. 

 Såsom är att vänta har primära barken hos Carpinus Betulus L. vä- 

 sendtligiMi samma byggnad som Coryhis. Af dess i medaltal S eell-lager till- 

 hör i r(!gel circa hälften hvartdera barklagret. Ytterbarken är starkt koUen- 

 kymatisk. Dess celler äro, liksom icke sällan jemväl inn(n'barkeiis, i tvärge- 

 nomskärning atiånga, mer eller mindre utdragna i tangential rigtning. Såsom 

 ofta äf fallet i inre barklager af ringa mägtighet, äro intereellidariiiiiiineii fiiga 

 utvecklade och sakna karakteristisk form. Kristallkörtlar förekoiuina i rätt 

 stort antal, hvaremot enkla kristaller äro mycket sparsamma. 



Liquidambar styraciflua L. Barkcell-lagrens antal utgör 12 a 15 och 

 af dessa komma •") ä 7 pa den utpregladt kollenkymatiska ytterbarken. Taii- 

 gentialväggarne i d(Mina ha ofta en tjocklek af 4 //. Cellerna i båda bark- 

 lagren äro i horizontal genomskäi'ning runda, de innersta, på gränsen mot ba- 

 stet, dock vanligen mer eller mindre sträckta i transversal rigtning och i sam- 

 iiaiiil dermed ej sällan delade af radiala väggar. På radialsnitt äro barkcellerna 

 allt igeudin i det närmaste isodiametriska eller i ytterbarkens iiu'e parti kort 

 rektangulära, i innerbarken ej sällan starkt afniiidade. Intereelhilairnminen nå 

 ofta betydande utveckling och närma sig konstant den isodiametriska lormen. 

 Kristallkiiillar förefinnas i stor mängd. 



Aesculus Hippocastanum L. och Ae. rubicunda Lödd. Trimära bar- 

 ken eger konstant stor mägtighet, som dock betydligt varierar (från 15 cell- 

 lager ända till ea dublxdt så många). Differentieringen i tvenne skilda bark- 

 lager är alltid tydlig. Ytterbarkens 5 å 7 lager celler äro kollenkymatiska, 

 men, såsom ock i allmäidiet kan sägas vara förhålhunhit hos de näst ITiregå- 

 ende, är väggarnes förtjockning ölVei' liiifviid taget svagare än hos Sy ringa. 

 F>arkeel|enia tilltaga småniiigimi i storlek från epidermis och imit mot centrum. 

 Sa väl ytterliarkens som innerbarkens, åtminstone i dennas yttre oili inre 

 parti, ha en mer eller mindre aflång tvärsnittsform; på radialsnitt äro de förra 

 kort n-ktangulära, de senare ungefär isodiametriska. Intercellularrummen i in- 

 nerbarken äro talrika, men kunna i förhållande till barklagrets ofta stora mäg- 

 tighet sägas vara relativt svagt utvecklade. De .sakna bestämdt utpreglad form. 



