•^ Hans Tprliii. 



och iuinan obsorvcrns. Utan tvilVel rårlcr ciiicUcrtid 1 dotta afscciidc cii be- 

 tydlig individuol variation. — Arsicvistarnc af rinius tiiokas af ctt närmast 

 under eniderinis ntvockladt korklager. 



Tilia vulgaris Hayn. (Tab. TTI, figo-. 16-1'.»). 



Endast på årskvistarnos öfro, för solljuset mera direkt utsatta sida finnes ett 

 IViin barkens yttersta cellrad utveckladt korklager. På den undre har det stannat 

 vid utveckling'cn af en tangential delningsvägg i flere eller färre af initialeel- 

 lerna (figg. Ifi och 17 ki). Så väl dessa som icke sällan äfven den närmast 

 innanför belägna radens celler utmärka sig genom fijga förtjockade väggar samt 

 en i både tvär- (Hg. IG) och längdgenomskärning (fig. 17) ungefär isodiame- 

 trisk, äfven i förra fallet ofta mer eller mindre kantig form. I öfrigt är yt- 

 terbarken (yb) starkt kollenkyinatisk, dess celler på horizontalsnitt rundadt el- 

 liptiska, på radialsnitt i allmänhet kort rektangulära. Mellan de inre före- 

 koniiua dock talrika mindre intercellularrum. 



Innerbarken är heterogen. Till största delen består den af stora, oi'egel- 

 bundna tunnväggiga celler utan synbart innehåll (or), frånsedt den stora mängd 

 kristallkörtlar (kk), som inneslutes i celler, som till i)eskaffenheten ej märkbart 

 skilja sig från nyss nänida. Mest utmärkande fiir den samma är närvaron af 

 slenibildningar i större eller mindi-e utsträckning. Liksom hos Ulmus är slem- 

 met ursprungligen intracellulärt, bildadt genom förslemning af de sekundära 

 méihbranförtjockningarne eller enligt Fkank ') till en början utgörande det för- 

 slipnihlade innehållet i vissa celler. Grénoin sammansmältning af flera eller färre 

 dylika uppstå äfven hos Tilia slemfylda kaviteter. Dessa ha i tvärgenomskär- 

 ning (fig. 18 sk) temligen konstant en regelliund(Mi, polygonal form och onigif- 

 vas vanligen af ett — få lager plan-konvexa tapetceller (tpc), försedda med i^t 

 gr()nfärgadt kornigt innehåll. Men äfven de enskilda slemcellerna antaga en med 

 nämda kaviteter öfvei'ensstämmanfle form, så att i utveckladt stadium det är så godt 

 som omöjligt att afgöra, huruvida en enkel cell eller en genom hopsmältning af 

 dylika bildad kavitet föreligger. Bådadera, så väl celler som kaviteter, tilltaga 

 i omfång, och tapetcellerna uttänjas allt mer i deras omkrets. Slutligen blir 

 spänningen för stark, och så framt icke sist näuida celler genom radiala del- 

 med i tillväxten, något som stundom synes inti'äfia, slites bandet 



') auf. st. sid. 113. 



