Om primära barkpn hos vcdartade dikotylpr, dess anatomi och fuiiktinnpr. 73 



«lem iMiicllnn och tvonnc närlio-o'andc kiivitctcr kunna suIuikIm i sin (mlnin<>' 

 samnirtnsmiilta. I barkon tyckes dock en dylik hopsmältnino- till fr»ljd af slem- 

 hildninpirncs relativa sparsanihet vara incia sällsynt; i märgen (hucinot kan en 

 sSdan ofra ol)servoras, och af de nrspruno-lisi-en mellanligg-ande cellerna återstå 

 endast små rester, som äfven de efter nåoon tid fullständi<?t försleramats. På 

 sådant sätt bildade kaviteter ha (ifta en betydande vidd. Såhinda befanns vid 

 verkstäld mätning tvärdiameterns länofl kiimia iippså till 1,_^ mm. eller ännu 

 mera. Efter en hopsmältninii- af slemceller genom väggarnes upplösning kom- 

 mer slemmet att förvaras i en lysigen hålighet, blir extracellulärt. Dä emel- 

 lertid, art döma af kaviteternas tilltagande storlek, en fortsatt slemafsöndring 

 eger rum. måste den tillskrifvas de omgifvande tapetcellerna. Sättet för den 

 samma tillti-o vi oss icke att bestämma, men åtminstone på ett visst stadium 

 består den i en fortgående förslemning af omgifvande celler. — Både kavite- 

 terna och — åtminstone ofta — de särskilda slemcellorna äro utdragna i ver- 

 tikal rigtning, kanallika, och på ömse sidor om dem ligga tapetcellerna, på ra- 

 dialsnitt till formen isodiametriskt fyi-kantiga, ordnade i regelbundna longitudi- 

 nela rader (jfr fig. 19). 



Skilda frän de slemförande cellerna och lakunerna samt de dem omgifvande 

 tapetcellerna förekomma bland de ofvan nämda, innehållslösa och oregelbundna 

 cellerna andra (tbc), som i afseende pä innehåll och väggarnes beskaffenhet ej 

 synas skilja sig ifrån ofta nämda tapetceller. Pä horizontalsnitt ser man ofta 

 två eller tiera dylika, som alldeles otvetydigt uppstått ur en enda cell genom i 

 olika rigtning försiggående delningar af denna (jfr fig. 1 (>). Dessa delningar 

 äro anmärkningsvärda, enär ju af sekundära tillväxten framkallade delningar af 

 barkens cell(>r i regel försiggå ungefår i radiens rigtning. Huru vida de pä 

 något sätt stå i sammanhang med senare inträdande förslemning eller om en 

 dylik ens iuti'äffar, kunna vi ej afgöra. På radialsnitt äi-o i fråga varande cel- 

 ler i regel ungefär isodiametriska, de ofärgade deremot vanl. mer eller mindre 

 utdragna i vertikal rigtning (jfr fig. 17). Närmast bastet finnes såsom vanligt 

 en å två ladcr tätt liggande, typiska barkceller. Mellan dem finnas små inter- 

 cellularrum. I ()friga delar af inneriiarkeu synas dylika sä godt som saknas 

 eller nä de åtminstone aldrig en mera betydande utveckling. 



I nedre tjocka internodier synes i synnerhet inre barklagret liksom hop- 

 tryckt i radiens rigtning. De mägtiga primära märg.Htrålariie ha lietydligt till- 

 tagit i storlek, äro utåt ofta mer eller mindre kunvexa, så att de, liksom l)Uo- 



Luiids Univ. Ärsakrift. Tom. XXVIl. "' 



