No. 5] HAVSTRØMMENE OG DEN NORSKE MARINE FAUNA 27 



omraadet. Den har ifølge (irieg været belraklel som en varietet 

 av P. tennispiiuis, men Grieg mener, al artsadskillelsen kan før- 

 svares. Da P. iiKirionis er utbredl i Allanlerhavel er det rime 

 lig, den rejjresenterer den ældre art, og det er ikke usandsvnlig, 

 at den er moderarten før P. leiuiispiniis. For simpelhets skyld 

 vil jeg kalde en moderart tillikemed den derav avledede datter- 

 art før et art spar. Ferskvandsmysiden Mi/sis relictd, som er 

 opstaat av den arktiske saltvandsførm Mysis ocuUiUi, danner til 

 tilsammen med denne et arktisk-borealt artspar, idet moderartens 

 hjemstavnsbetegnelse eller zoogeograliske karakter sa'ttes først. 

 Et andet artspar er Solaster (jlacialis Dan. & Koren og Å\ eiuleca 

 Lin. Som arlspar i den ovenlbr angivne betydning kan vistnok 

 ogsaa Oj)faltes Sohtsicr s<iii(iin(itiis Dodkklimn og .S. pupposiis 

 LiNCK, samt mnligens Psildster (tndroinedd Mlll. & Tkosch. og 

 P. cassiope Sladen^ (irieg er dog tilbøielig til at opfatte P.cas- 

 siope som en varietet av P. andromeda (1. c, s. lo). I et tilfelde 

 som dette kommer ogsaa spørsmaalet om ariernes gjensidige 

 aldersførhold med i spillet. Som vi vel, er P. andronicda be- 

 skrevet for P. cassiope, og hvis man som (irieg belrakler for- 

 sk jellen mellem dem for at væ're saa ubetydelig, al den ansees 

 for lilstrekkelig betegnet med begrepet varietet, faar man si, al 

 cassiope er varietet av andromeda, hvis man antar, at sidstna'vnle 

 er a'ldsl. Men da det ingenlunde er sikkert, at det er de a'ldsle 

 former, som først findes og beskrives kan man komme til al 

 ' baase kalven føi- den gamle okse . 



Et atlantisk arktisk artspar er Pecten f'ragilis og P. frii/idiis. 

 som er dyphavsformer henholdsvis i Atlanlerhavsdypet og Nord 

 havsdypet. Et lignende arlspar er lialhijhiasler rohnstns og li. 

 vexellif'er. 



Har man for sig lo arier, som viser saa sloi- overensslem 

 melse, al man kan formode den ene er en datlerform av den 

 anden, er del ikke altid saa let al avgjore, hvilken form er 

 ældst. I enkelte lilfelder kan man jo ha nogen veiledning i de 

 geologiske eller paheonlogiske dala, i andre kan ariernes iilbre 

 delse gi et lingeri)ek. Som almindelig regel kan man vislnok 

 sætte, at gamle arter har en stor geografisk ulbredelse, mens de 

 forholdsvis unge arter endnu ikke har faal lid til al sprede sig 

 over noget slørre omraade. Tienker man |)aa de samsvarende 

 arter |)aa hver sin side av Wyville 'fhomson ryggen, er der grund 

 til al opfalle de allanliske arier som moderarier for de na'islaa 

 ende arktiske dy|)vandsfornu-i i Nordliavel. Ti geologerne luev- 

 der, al der engang har va-icl en landhio- over i-^i-rorriH' og Is 

 land til (Ironland, Inorxcd .MlaiilcrhaN sslrommciis xarmr vaiid 



' Se CiUKc. Astcroidca, H. M. .\. r.'O'i, nr. ].{. s. I".. 

 - Se n.i(»Hi.VKKK, (leoioi*!, s. 207. 



