12 P. A. ØYEN [1914 



Academy, 1896, pag. 303 lig.) eller fremtrædende »plains of marine 

 and subaerial denudation « (Bull. Geol. Soc. America, Vol. 7, 1896, 

 pag. 377 — 398). Ja vi finder knapt saa meget som paa vort eget 

 lands sydvestkyst. Alt dette antyder det samme, som ogsaa paa 

 tiere andre steder i nærværende afhandling fremhævede træk, at 

 nutidens strandlinje i det trondhjemske ikke undergaar nogen 

 merkbar forandring, og at den i lange tider har indtaget omtrent 

 den nuvæ'rende stilling. 



Derimod er nutidens elveafsætninger meget fremtrædende like- 

 som ogsaa tidligere afsatte elveterrasser. Vi behøver i denne for- 

 bindelse kun at nævne forekomsterne i de øvre dele af Guldalen, 

 Ørkedalen, Stjørdalen, Værdalen, eller i Snaasen i Granas dalføre, 

 eller vi behøver kun at henvise til de længere nede i de samme 

 dalfører ofte vakkert optrædende elveterrasser i dalbundsfyldnin- 

 gen, likesom ogsaa i mange mindre bidale. Endvidere kan ogsaa 

 i denne forbindelse opmerksomheten henledes paa de i det trond- 

 hjemske ret hyppige os-, ør- og sand-dannelser, der om end i de 

 lavere lag tilhørende en ældre tids dannelser af forskjellig art, 

 dog i de øvre lag er at betragte som de nuværende elves i recent 

 tid afsatte lag ved siden af bølgeskvulpets utvaskede og opskyl- 

 lede masser. Vi kunde merke os saadanne forekomster som Sten- 

 kjærsanden med u tenfor liggende ør, den store tangør rundt 

 bugten syd for Salberg station, Va^rdalsørens utgrundede fjord- 

 bugt, ligesom ogsaa Stjørdalshalsens, paa lignende maate Gulosens 

 afsætninger og Ørkedalsørens i fjordbunden utstikkende ytre, 

 lavere del. Og at forholdet ikke har været væ\sentlig forskjelligt 

 fra det nuværende i tidligere tider, viser os f. eks. de paa flere 

 steder om Mæ^re gjennem Sparbuen optrædende flade og vide 

 strækninger, ligesom ogsaa Værdalens nedre del og Stjørdalshalsen 

 om jernbanestationen og Tangen teglverk, endvidere Gulosens 

 lave omgivelser. 



Det naturfænomen, som kanske inden Trondhjemsfeltet mest 

 har bidraget til, ialfald mere lokalt, ofte at skaffe et tildels for- 

 styrrende reliefbillede i de løse afsætningers ellers temmelig regel- 

 ret trukne topografiske linjer, er de ret hyppig optrædende jord- 

 fald, medens de egentlige ras af forskjellig art som sneskred, 

 jordras, ras og skred af sten ikke er paa langt nær saa hyppige 

 inden Trondhjemsfjordens forholdsvis lave omgivelser som i de 

 vestlige landsdele. Jordfaldene inden vort land, saavel i Trond- 

 hjemsfeltet som i landets øvrige dele, blev i sin tid saa utførlig 

 behandlet af Helland, at det i denne forbindelse turde væ^e 

 tilstrækkelig at henvise til den af ham leverede beskrivelse (Hel- 

 land: Lerfald). Naar man søker at følge sporene af de forskjellige 

 lerfald og søker at bestemme grænserne for deres utbredelse, 

 forbauses man imidlertid ofte over, hvor utvisket disse er, og 



