58 P. A. ØYEN. [1914 



den ovenfor nævnte inaate kan undergaa, er meget forskjellig, 

 og kanske endnu mere med hensyn til den hurtighed eller lang- 

 somhet, hvormed disse forandringer idethele kan indtræde. Me- 

 dens paa den ene side vistnok opfatningen har fundet et ganske 

 træffende uttryk i følgende: kolossale tidsrum kræves vel før 

 en sum av de meget smaa kjendemerker efter Darwins utvik- 

 lingslære kan kombineres til noget, der slaar os som nyt og 

 virkelig holder sig varig < (Naturen 1911, pag. 296), hører man 

 paa den anden side diskussion om spaltningslove og mutation 

 og trækker man frem for os vore husdyrs raske forandringer 

 ved krydsning eller henviser til vore kulturplanters merkværdige 

 produktionsevne ved utvikling af nye egenskaper i kort tid. 

 Men det gjelder vistnok alligevel som regel, at »jo pludseligere 

 denne nydannelse viser sig — — — desto mindre ulsikt har 

 den til at holde sig« (L. c. pag. 301). Vi har en stor mængde saa- 

 danne former, hvor de saakaldte artskarakterer synes at ha 

 fæstnet sig i ganske høi grad, men saa har vi til gjengjeld 

 ogsaa en række andre, saa vel arier som artsgrupper, som egent- 

 lig sammensa^ttes af en mængde »elementærformer« — vi be- 

 høver her som eksempel kun at nævne den lille vaarplante 

 Draba verna og den vakre Primula veris, samt henlede opmerk- 

 somheten paa vore hieracier og paa vore biiccinider. 



Naar man har paastaaet, at nye arter kan dannes i forholds- 

 vis meget kort tid, saa har man dog ikke endnu beviset for, at 

 disse arter vil holde sig konstante gjennem længere tidsrum. 

 Merkelige tilfælder af atavisme vet vi kan gjenta sig efter lang 

 tids forløb. Og de kvartærgeologiske former viser os nok af 

 eksempler paa, at lilbakevenden til tidligere, mere oprindelige 

 formtyper kan gjenta sig ikke blot individuelt, men ogsaa 

 for varieteler og mere omfattende formgrupper. For nogle aar 

 siden blev der f. eks. git en meddelelse om en sikart, som 

 hadde dannet sig i løbet af 40 aar gjennem syv generationer 

 (Naturen, 1911, pag. 407 — 408). Nordgaard forsøkte for en del 

 aar tilbake at forme nogle begreper om arternes alder, for en 

 del i længere tidsrum, men for andre endog i aar (Naturen, 

 1907, pag. 137 — 138), men de 20 000 aar, som her toges for de 

 i det foregaaende omtalte reliefformer fra Mjøsen, er ingenlunde 

 nogen endog tilnærmelsesvis fastslaaet tidsstørrelse for det an- 

 førte geologiske tidsafsnit, om hvilket vi vistnok med tryghed 

 kan sige, at vi endnu ikke kjender dets længde i aar. »Men 

 20 000 aar er neppe nogen lang tid i artsdannelsens historie«« 

 (L. c. pag. 138) sier Nordgaard, og deri maa man kanske gi 

 ham ret. I det hele er det jo meget lite vi endnu vet om de 

 geologiske tidsrums størrelse. Men som jeg ved en tidligere 

 anledning har fremhævet med hensyn til aldersbestemmelsen: 



