62 P. A. ØYEN [191 4 



forholdsvis nærliggende sted, nemlig i en jordhaug i Overhalden. 

 Men ogsaa i den sydlige del af landet linder vi dem, saaledes 

 paa Ladegaardsøen (10 f. o. h.) nær Kristiania foreligger et fra 

 gammelt af kjendt fund. Videre har vi liknende fra Modum, 

 fra Næs (Romerike), fra en torvmyr i Trøgstad og videre op- 

 bevarede rester i Munsters efterladte samling, men desværre uten 

 stedsangivelse. 



Fra de forhistoriske fund af denne gruppe glider vi efter- 

 haanden umerkelig tilbake over i den egentlige, arkæologiske 

 fundgruppe. Sophus Buggk beskrev fra Valsfjorden (Fosen) 

 runer tilhørende ældre jernalder: »nederste rune er neppe mere 

 end 20 fod over høieste vandstand« (Forh. Vid.-Selsk. Christia- 

 nia, 1872, pag. 312). Og videre fandt han spor fra omkring 

 samme tid »V4 mil fra Veblungsnes 11 eller 12 fod over høieste 

 vandstand < (L. c. pag. 819). Om Valsfjords-indskriften siges videre: 

 »ingen af dem viser i skriftform eller sprogform noget spor, 

 som kunde tyde paa, at de skulde høre til den ældre jærnalders 

 slutning« (L. c. pag. 330); thi »Valsfjord-indskriften synes bogstav- 

 formerne at vidne om høi ælde« (L. c. pag. 331). Allerede for hrti 

 aar siden kom ogsaa I. Undset til det resultat, at oltidslevnin- 

 gerne i Norge viste, at der ikke kan være foregaaet nogen merk- 

 bar, negativ forskyvning af strandlinjen siden jernalderens ældre 

 del; thi i sin behandling af »Runeskriften ved Fram varden« 

 uttaler han: i det hele taget må man vel sige, at vore oldtids- 

 levninger taler for, at havets niveau ei kan være saMiket stort 

 siden jernalderens æ^ldre del, i de sidste 15 — 2000 år« (Forenin- 

 gen, Norske Fortidsm. Bevaring, Aarsberetn. 1875, pag. 109). 



Anderledes stiller imidlertid ogsaa med hensyn til oltids- 

 levningerne forholdet sig, naar vi fra den historiske og forhisto- 

 riske tid gaar tilbake til den i egentlig forstand geologiske, da 

 de arkæologiske forhold kan følges tilbake side om side med 

 de geologiske forandringer, der kan spores dels i de dymaniske 

 forandringer og dels i de vekslinger, der har fundet sted i bio- 

 logisk henseende. En af de første, som har ofret sammenlig- 

 ningen mellem den nuværende kystfauna og gamle boplads- 

 resters fauna nogen mere o})merksomhet synes at være Mr. 

 E. S. Morse, som »described the difTerences he has found be- 

 tween the shells of the kjoekenmoeddings of New England and 

 Ihose of the same species of molluscs living at the present day. 

 Allied species are all found to vary in the same way, and 

 farlher, comparing the Ja])anese shell heaps with those of New 

 England, an exactlv parallel state of things is found» (Proceed. 

 of the Boston Soc. of Nat. Hist., 18*82, Vol. XXI, pag. 307). 

 Og hertil bemerkede Hyatt sammesteds: »Climatic influences 

 seemed to be the only possible ex])lanation«. De forhold, der 



