94 P. A. ØYEN [191 4 



B. Lavere, yngre skjælbanker (littoraldannelser) « 300 f. o. h.) 

 Aafoss, Aamdalsstrand. 



C. Ældre ler (dybvandsdannelse): 

 Øvre og Nedre Foss, Bjørum. 



D. Yngre ler (mindre dybt vand): 

 Aafoss. 



iCfr. ogsaa Nyt Mag. for Naturvid. B. II, 1861, pag. 264—273). 

 Og denne fremstilling blev i sin tid meget almindelig utbredt, 

 idet efterhaanden en række nye fossilforekomster blev tilføiet og 

 resultaterne offentliggjort saavel paa tysk (Neues Jahrb. fur Mine- 

 ralogie etc. Jahrg. 1861, pag. 731 — 734 & Zeitschr. d. Deutsch. 

 geol Gesellsch. B. XII, 1860, pag. 409 flg.) som paa engelsk (The 

 Edinburgh New Philosophical Journal, Vol. XVIII, 1863, pag. 

 17 — 30). Ingen, som har studeret forholdet lidt mere indgaaende, 

 vil være i tvil om, hvem af de to nævnte forskere har gaat 

 den rigtige vei, og ingen vil heller være i tvil om, at den af 

 Kjerulf anvendte fremgangsmaate er stridende imot den empiri- 

 ske forsknings principer, naar han skarpt betoner: »den zoologiske 

 undersøgelse bekræfter den allerede af geologiske grunde nød- 

 vendige adskillelse i ældre, høiereliggende, mere arktiske, og yngre 

 postglaciale, lavere liggende, almindelige skjælmasser« (Kjerulf: 

 Om skuringsmærker etc. I. Grundfjeldet. Univ. prog. 1870, I, 

 pag. 38). Hvad nu end grunden kan være til, at det et par aar 



senere fik en anden form: »Strandlinier uttrykke just 



de to samme hovednivåer, et høiere og et lavere, hvilke vi 

 også fandt i en ganske anden iagttagelses række, nemlig af skjæl- 

 bankernes beliggenhed, de høiere med mere arktiske skjæl fra en 

 koldere tid, de lavere med den nuværende tilstands dyreliv« 

 (Kjerulf: Om skuringsmærker etc. II. Sparagmitfjeldet, Univ.- 

 prog. II. 1872, pag. 92), saa hjelper det dog ikke til at forandre 

 det førstnævnte indtryk, som man faar af Kjerulfs befatning 

 med dette spørsmaal; thi behandlingen af dette emne i hans 

 sidste store arbeide bærer det samme præg som tidligere, skjønt 

 han tildeler Sars's undersøkeiser en noksaa fremtrædende plads 

 (Udsigt over det sydlige Norges geologi, 1879, pag. 1 — 3). Og 

 slutstenen sættes egentlig her for Kjerulfs vedkommende i fol- 

 dende: »Det fremgik dog tidligt ved terrassernes undersøgelse, 

 at nivået for de mange ved Trondhjemsfjordens østlige side 

 og ved Kristianiafjorden var et og samme. Derimod kunde ikke 

 terrasser i Bergens stift og Romsdal bringes på dette nivå. 

 Det skulde synes at være liden mulighed for nogen samstemmen 

 mellem de således trindt om spredt afmærkede trin, og det vil 

 måske ikke mangle på dem, der utvikle og bevise, at terras- 

 serne naturligvis ikke kan samstemme. Ikke destomindre finder 

 en samstemmen sted og det i høi grad, idet i de forskjellige 



