170 P. A. OYEN [ 1914 



gjenfinder saa meget som vi godt kunde anvende som en be- 

 skrivelse af en række godl kjendle forhold inden Trondhjems- 

 feltet, men naturligvis møter ogsaa, som vi maatte vente, endel 

 uoverensstemmelse. Hvad vi imidlertid her skal særlig fæste vor 

 opmerksomhet ved, er den gradvise overgang i lerafsætningen 

 opover i den stratigrafiske rækkefølge, og det særegne forhold, 

 at de længst fra havel indgaaende fjordarme utpræger sig ved 

 mangel paa efterladte fossiler. 



Hvad der dog ganske naturlig under dette afsnit, bortseet fra 

 den nu meddelte, ganske generelle oversigt over de almindelige, 

 for tidsrummet karakteristiske, klimatologiske og fysiografiske 

 eiendommeligheter, maa tiltrække .sig vor mere specielle opmerk- 

 somhet, er de under denne tid afsatte randdannelser langs det 

 store isdække, med de tilsvarende faciesdannelser, saavel under 

 brædækkets største utstræ^kning som under de forskjellige afsmelt 

 ningsfaser eller oscillationsfaser. 



I sine Begleitworte zur Karte der Endmorånen und Urslrom- 

 tåler Xorddeutschlands (Jahrb. Kgl. Preuss. Geol. Landesanstalt 

 1909, B. 30. T. 1 (1911), pag. 509) kommer Keilhack, under hen- 

 visning til det vedføiede kart (L. c. Taf. XVI), til det resultat, 

 >dasz die glazialen Ablagerungen der letzten Eiszeil das siid- 

 lichste der grossen Urstromtåler nicht iiberschreiten . Dermed 

 skulde man altsaa her ha opnaaet en begrensning mot syd. 

 Men der maa da her inden et temmelig stort, perifert omraade 

 ha fundet ganske betydelige oscillationer sted, som jeg hadde 

 anledning til al overbevise mig om ved en oversigtsreise som- 

 meren 1910. Man vil da kanske heri kunne se noget tilsvarende 

 til og finde en forklaring af de morænerester, som Ussing har 

 paavisl utenfor det store, jydske slagnalionstrin, rester som det 

 ved hjelp af Ussings arbeidskarl var mulig selv for mig paa 

 den snare oversigtsreise sommeren 1910 at stifte bekjendtskap 

 med, og som isoleret og løsrevet fra den indirekte sammenhæng 

 i syd tildels kan falde noksaa vanskelig at bringe i organisk 

 sammenhæng med afsætningerne i ra-perioden eller den sidste 

 istid. Del er disse rester, Ussing efter at ha omtalt den jydske 

 Haupstagnationslinie« hentyder til i følgende: es scheint nåm- 

 lich, dasz das Inlandeis vor der Stagnationszeit besonders im 

 mittleren .lulland eine bedeulend groszere Verbreitung gehabt 

 håbe, und erst ganz im Siidwesten, in der Gegend von Esbjerg 

 und Ribe hal man die Abwesenheil der oberen Moriine kon- 

 statieren konnen« (Steinmann u. Wilckens: Handbuch d. Reg. 

 (leologie, B. I. Abt. 2, Danemark, 1910, pag. ol\ Vi finder heri 

 ogsaa for de nordiske lande muligens en analogi til den saa- 

 kaldte for Alperne j)aaviste Lau fen sch \va n k u n g (Penck u. Bruck- 

 nek: Die Alj)en im Eiszeitaller. B. I. 1909, pag. 157 & B. III, 



