184 P. A^ ØYKN. [1914 



om Stora og Lilla Le, idet ved en tidligere anledning De Gekk 

 betonede »Endlich wåre es von grosser Hedeuling, durch Special- 

 untersuchungen von Randterrassen in verschiedenen Teilen des 

 Gebietes entscheidende Thatsachen an der Tag zu bringen, uni 

 den Betrag der Niveauverånderung zn verschiedenen Zeitab- 

 schnitten von der Recession des Eisrandes zu beleuchten. Die 

 Verhåltnisse bie Dals Ed im westlichen Schweden — — — 

 scheinen aufzuweisen, dass das Land zur Zeit ihrer Entslehung 

 in Hebung aber nicht in Senkung begriffen gewesen« (Forh. Nord. 

 Naturforsk. Helsingfors 1902 (Helsingfors 1903), IV, pag. 41). 



Naar vi saa nærmer os vort eget lands grenser, har der lig- 

 get en temmelig stor vanskelighet for en gjennemført sammen- 

 stilling af de svenske og norske ra-moræner netop deri, at op- 

 fatningen af hovedlinjen inden dette omraade, selve raet, har 

 været høisl forskjellig. Jeg søkle ved en tidligere anledning 

 (Norsk geol. tidskr. B. Il, No. 7, 1911, pag. 12—35) at levere 

 et bidrag til en noget klarere opfatning af disse forhold, da efter 

 min mening spørgsmaalet var kommet i en noget skjæv stilling 

 ved De Geer's karllægning (Sodra Sverige i senglacial tid, kart 

 1:500 000, 1910) og Ahlmanns Studier ofver de medelsvenska 

 iindmoranerna« (Ark. for Min. och Geologi, B. 3, No. 29, 1910). 

 Mit indlæg og min kritik blev ikke af De Geer mottat paa 

 nogen synderlig imøtekommende maate, idet han ogsaa finder, 

 at min rettelse er »tiimligen obetydlig (Geol. F'orn. Forh. Stock- 

 holm, B. 34, 1912, i)ag. 25G\ medens den i virkeligheten gjelder 

 et meget viktigt og omfattende sj)ørgsmaals løsning i det cen- 

 trale Skandinaviens kvartærgeologi. Det glæder mig derfor ogsaa, 

 at De Geer i en senere fremstilling (Populår naturvetenskaplig 

 revue, 1914, H. 5 — 6, pag. 189 flg) »Om naturhistoriska kartor 

 ofver den baltiska dalen (med vedføiede karter) nu har formet 

 morænernes forløp og forbindelse helt overensstemmende med 

 den af mig paaviste ved hin anledning. Men naar De Geer 

 sier: »snarare år det val tvårtom just allt det arbete, som hos 

 oss efter hånd nedlagts på morånernas kartlåggning, hvilket 

 ofverhufvud gjort det mojligl att omsider såkrare faststålla deras 

 sammanhang ånnu etl stycke at våster (Geol. Forn. F'orh. Stock 

 holm, B. 34, 1912, pag. 257), saa skal jeg hertil kun si, at jeg 

 vistnok vil være en af de sidste til at undervurdere det betyde- 

 lige arbeide, som svenske forskere har utført paa dette omraade, 

 men samtidig maa jeg hævde, at det ikke er svenske, men nor 

 ske forskeres arbeide, paa norsk grund, som har fastslaat moræ- 

 nernes utbredelse inden Norges grænser. Hovedtingen er, at vi 

 paa denne maate har faat en organisk forbindelse mellem det 

 dichotome Mosse-ra over Mellemsverige med den dichotome 

 Salpausselkå . Ramsay angir en sandsynlig israndgrense i til- 



