242 p. A. øYEN [1914 



i biologisk henseende med dem, som vi ovenfor har anført som 

 raadende paa de nævnte vesthge øer i det hritliske rike i nutiden. 



Naar vi nu inden et saavidt stort omraade som hele det 

 nordvesteuropæiske kan følge tilsvarende, meget lovmæssige for- 

 andringer, saavel i fauna som flora, saa maa vi vistnok ogsaa 

 fra denne side seet gi vor tilslutning til følgende af James (jeikie 

 uttalte i »Address to the (leological Section of the British 

 Association« (18^89): »The successive advance and retreat 

 of the ice, therefore, was not a local phenomenon, but charac- 

 terised alt the glaciated areas. And the evidence shows that the 

 oscillations referred to were on a gigantic scale« (L. c. pag. 23). 

 Og som forholdet er i det i saa henseende meget omstridte 

 Sibirien i nutiden, saaledes turde det ha artet sig paa mange 

 andre steder i tidligere tider. Og vi bør derfor merke os følgende: 

 »It may be said in general that the part of Siberia, south of 

 the 58th parallel, presents no evidences of glaciation. This state- 

 ment excepts the present glaciers in the highest mountains of 

 the Altai. On the other band, the region of the Lena north of 

 Bodaibo presents glaciation phenomena which are thought by 

 Russian geologists lo be of widespread character« (Economic 

 Geology, Vol. X, 1915, pag. 461). Men som forholdene til for- 

 skjellige tider har vekslet fra sted til sted, saaledes møter vi ogsaa 

 en række overgangsstadier, saavel i dynamisk som biologisk hen- 

 seende, fra disse svundne lider til vor egen tid. I sin afhand 

 ling: »Sur les traces les plus anciennes de l'exislence de l'homme 

 en Suéde opfører Torell, efter omtalen af formations glaci 

 aires et postglaciaires anciennes«, hvorunder som de to sidste 

 led er anført »le sable a Yoldia et l'argile a Yoldia» og »l'argile 

 å Dryade », en gruppe »transition entre la periode glaciaire et 

 l'époque actuelle«, i hvilken ganske enkelt anføres et par afde- 

 linger, idet han ser de store træk: 



(I) le gravier dit de terrasse (terrassgrus^ 



(11) l'argile des champs (åkerlera) et le sablede bruyére (mosand). 



Undertiden kan jo denne generaliseren ogsaa være af mere 

 tilsynelatende art, idet den dels kan skrive sig fra, at visse fakta 

 forbigaaes, eller ogsaa ha sin grund i et utilstrækkeligt kjendskap 

 til forholdene, saaledes naar f. eks. Kjerulf taler om »Ein auf- 

 fallender Mangel an deutlichen, (jueriiber liegenden Endmoriinen 

 ist das niichste Zeichen, welches nach den groszen, zu åuszerst 

 liegenden Morjinenwallen dem Wanderer entgegentritt. Dasselbe 

 ist auch im Nordenfjaeldischen der Fall. An einigen Stellen 

 liegen Morånenviille ganz drauszen am Grunde des F'jordes, wie 

 bei Stenkjaer; aber nachher trifft man sie erst wieder hoch oben 

 im Gebirgskorper« (Kjerulf: Die P^iszeit, 1878, pag. 50). 



I faunistisk henseende støter vi paa mange likhetspunkter 



