254 p. A. ø YEN [1914 



32, pag. 555), og sammesteds angir da ogsaa Miller, at den 

 høieste 580 ft. svarer til »marine limit«. Senere har ogsaa Upham 

 i en afhandling »Raised Shorelines at Trondhjem« (The Ameri- 

 can Geologist, Vol. 22, 1898, pag. 149 — 154) angit »Late glacial 

 or Champlain subsidence < i omegnen af Trondhjem til ca. 525 ft. 

 (L. c. pag. 153). Man finder nemlig her antydning til det samme 

 fænomen, som Lehmann og Wolf omtaler fra in Bildung be- 

 griffene Uferplattformen' , nemlig at »die glatte Oberflache der 

 Terrassen sehr gewohnlich kreisformige, ovale, trichterformige 

 Vertiefungen zeigt von weniger Zoll bis 1 Meter Durchmesser 

 und derselben Tiefe (Zeitschrift fiir die gesammlen Naturwis- 

 senschaften, B. 53, 1880, pag. 282 — 283). Det er denne erosions- 

 form, for hvilken jeg har foreslaat betegnelsen »roche renifonne« 

 (Skilbotn, etc, 1896, pag. 10 — 11), hvilket ogsaa er optat f. eks. 

 af Tanner (Fennia, B. 26, Nr. 3, pag. 7). Vi finder her ogsaa 

 de af Pettersen omtalte Stufenllåche (Trinflade)« og »Stoss- 

 lehne (Stodtrin)« (Tromsø Museums aarshefte III og Zeitschrift 

 fur die gesammten Naturwissenschaften B. 53, 1880, pag. 785), 

 men derimot er ikke netop iagttat de af Pettersen beskrevne 

 »Scheuerungserscheinungen in der gegenwartigen Littoralzone« 

 (L. c. pag. 247 flg. og Tromsø Museums aarshefter, II, pag. 

 65—97). 



Tiltrods for at jeg allerede 191(» angav den marine grense 

 ved Gaua til 199,3 m. o. h. (I, 29) og i Melhus til 196,8 m. o. h. 

 (I, 89), og tiltrods for at jeg i 1911 endog fra omgivelserne af 

 Selbusjøen angav som minimumsverdier for den marine grense 

 192—193 m. o. h. (II, 100, 102), linder vi dog i 1914 Vogt for 

 Selbu.sjøens omgivelser angi for den marine grense 185 m., for 

 Kalvelladalen 184 m., og likeledes ved samme anledning side- 

 stille disse verdier med 178,5 m. o. h. for høieste strandlinje- 

 niveau ved Trondhjem (Norsk geol. tidsskr., B. III, No. 1, pag. 

 15); men Vogts korrektionsbestemmelser i dette tilfælde turde 

 være af noget nær samme art, som naar vi sammesteds finder 

 ham parallellisere morænestadiet ved Grindstad med moræne- 

 stadiet ved Minne (Mjøsen). Kjerulf behandlede ogsaa i sin tid 

 »Ilsvikens strandlinje« og fandt, at den »vidner om Skandina- 

 viens trinvise, ikke jevne stigning« (Nogle af geologiens tidmaa 

 lere, 1874, pag. 16 — 17). Nu, efter saa lang tids forløp, da kvar- 

 tærgeologien igrunden arbeider efter et helt andet princip, til- 

 bakevenden til Hutton's gamle, turde del være overflødig at gaa 

 nærmere ind paa en imøtegaaelse af den af Kjerulf i nævnte 

 uttalelse forfegtede anskuelse. 



Med de mange terrasser for øie ligger det igrunden snublende 

 nær at fortape sig i betraktningen af den kataslrophistiske, trin- 

 vise hævning af jordskorpen, men naar vi forfølger det organiske, 



