260 P. A. OYKN Jl^i^ 



geologens opmerksomhel, som nelop de lalrike og vakkert ulfor- 

 mede terrasser. I det af Bravais og Gaimahd (Voyages en Scan- 

 dinavie etc.) citerte atlas af Robert finder man under afsnittet 

 »geologi« af Durocher, pi. IV, angit seks forskjellige terrasse- 

 niveauer i »Vue de Collines en form de terrasses situées aux 

 alentours de la ville de Drontheim<. Og Bravais selv angir (1) 

 terrasses, (2) lignes d'érosion, (3) lignes de redressement ou de 

 ressant (C. R. d. Seances d. l'Academie d. Sciences, Paris, Tom. 

 Dix. 1840, pag. 692) og lilføier videre: »le changement total est 

 la somme d'un certain nombre de changements successifs qui 

 ont alterne avec de longues periodes d'un repos complet« (L. c. 

 pag. 693). La være, at her hverken antallet af terrasser stemmer 

 med det virkelig tilstedeværende, eller at anskuelsen med hensyn 

 til deres dannelse stemmer med den i det foregaaende utvik- 

 lede, saa vet vi dog, at det netop var paa dette omraade Bravais, 

 som den første, der paaviste de gamle strandlinjers avheld mot 

 kysten, fald eller gradient, indla sig saa stor fortjeneste, tiltrods 

 for, al tingenes utvikling medførte, at først en langl senere tid 

 egentlig kom til at yte ham den paaskjønnelse, han fortjente. 

 Naar Bravais i Alten, likesom jeg selv i omegnen av Tromsø, 

 som allerede i det foregaaende omtalt, iagttok tre sæt »strand- 

 linjer«, saa er dette i analogi med, hvad der ogsaa er iagttat paa 

 Atlanterhavets vestlige side. 



Langs stranden øst for Mc Adam Brook erkjendte Twenhofel 

 1909 tre »raised beaches« (American Journal of Science, Vol. 28, 

 pag. 143 — 164), og langs >the shore of Northumberland strait« 

 er tre terrasser godt vedlikeholdt mellem »15 and 14."3 feet above 

 high tide« (Williams: Arisaig-Antigonish District, Nova Scotia, 

 1914, pag. 25), og nok en »at an elevation of about 10 feet is 

 less perfectly preserved« (L. c. pag. 26). Og der uttales her 

 videre: »the raised terraces are probably old sea beaches which 

 record halts in the negative movement of the strand line in post- 

 Glacial time« (L. c. pag. 26). Dermed har man naaet antallet 

 fire, som ogsaa er det, f. eks. Blytt angir (Christiania Vid.-Selsk. 

 Forh. 1892, Nr. 4, pag. 45). Blytts betraktning af her omhand- 

 lede fænomen er ganske klart uttrykt i følgende: »Die kontinen- 

 talen Perioden verewigten ihr Gedåchtniss durch Strandlinien, 

 welche sie an giinstigen Lokalitåten in das feste Gestein ein- 

 gruben, durch den Mangel an Muschelbanken und durch die in 

 den Torfmooren auflretenden Waldschichten. Die insularen Pe- 

 rioden geben sich zu erkennen durch Muschelbånke, die fern 

 vom offenen Meere auftreten und durch Torfschichten« (Engler: 

 Botanische Jahrbiicher, B. II, 1882, pag. 35). I denne uttalelse 

 støter vi imidlertid paa flere faktorer, med hensyn til hvilke min 

 opfatning af forholdet falder diametralt molsat den af Blytt 



