290 P. A. ØYEN [1914 



ruller for os billedet af et andet isostalisk enhetssyslem end del, 

 vi tidligere betraktede. Rester af det ældgamle isostasesystem gjen- 

 findes altsaa i det gjennem ra-perioden til Mytiliis-nweaiiets lid 

 overleverte system, der sandsynligvis har været gjenstand for en 

 række forskjellige transformationer som ultryk for de forandrin- 

 ger, jordskorpen har gjennemgaaet under de vekslende lider. Og 

 med de samme ord, hvormed jeg i sin tid sluttede min afhand- 

 ling »Nye bidrag til bestemmelse af Pholas-niveauet» (1907), vil 

 jeg ogsaa afslutte disse betraktninger af den marine grense inden 

 Trondhjemsfeltet: >jNetop i den opgave, empirisk og Iheoretisk 

 at fastsætte formen af de kurver, eller af den kurve, som giver 

 et billede af denne isostatiske bevægelse, ligger der et slorl arbeide 

 for fremtidens forskning, og det er paa faa punkter inden, dette 

 forskningsomraade, vi saa let erkjender vor store uvidenhed, som 

 netoj) naar vi stilles like over for den opgave.« 



Mijtilus-iuueaiiet er faunislisk blil ulskilt for sig selv som til- 

 hørende en egen afsælningstid. Dette har fundet en ganske væsent- 

 lig støtte i de to bekjendte forekomster i nærheten af Skaadalen 

 station (vestre Åker), hvoraf den øverste førte masser af Mytilus 

 ednlis og sammen med den en rfekke former af samme klima- 

 tologiske karakter. Denne like i nærhelen af stedets marine 

 grense liggende forekomst er forsaavidt meget vel afgrenset i 

 faunislisk henseende — ikke et eneste motstridende element 

 kommer til, og afsætningsforholdene er prima're og ufoistyrrede, 

 saa forsaavidt er forholdene tydelige og klare. Den anden fore 

 komst ligger ca. 1(5 m. lavere, like i nærhelen af Skaadalen 

 slation — det er kanske rettere at si, at den laa; thi løsmateri- 

 alet er nu praktisk talt skrapet af det faste fjeld, hvor del ikke 

 er lagt under kullurbehandling. Den sidste rest, hvormed delle 

 er tilfældet, har ogsaa ved en vandledning været heil gjennem 

 skaarel, men visle intet af særlig interesse sammenliknel med 

 selve hovedforekomslen. Denne, der blev aapnet og vaMiførl for 

 flere aar siden, viste forstyrrede ler- og sandlag, de sidste liggende 

 underst paa det faste fjeld, kun førende de former, som vi kjen- 

 der fra den førstnævnte forekomst, sammen knu kel og trykket 

 ind i lerlagene, hvoraf endel førte en liknende Mijtilus fauna som 

 sandlagene, men endel en fauna af helt anden karakler, egen 

 for de store lerafsætninger paa Romeriksletlen — ja end ikke 

 Portlandia arctica Gray selv manglede i dette selskap. Del var 

 her lydelig, at Mijliliis-faiinaen maatle være ældre end Portlandia- 

 faunaen, saa for saavidt kan man ikke skyte sig ind under, at 

 paa dertil egnede lokaliteter kan det vise sig, at man saavel i den 

 gamle som den nye verden sløter paa afsætninger, hvor det viser 

 sig, at Mytilus edulis og Portlandia arctica forekommer sammen. 

 Selve de stratigrafiske forhold viser her forskjellen i afsa^tnings- 



