314 P. A. ØY EN [1914 



pag. 08— 34) optok ogsaa betegnelsen Littorina-terrasser eller 

 Littorina-niveaii. Men idet de ogsaa samtidig l)enytter Myabanke- 

 hetegnelsen, er det ikke ganske let at bli klar over, hvorledes 

 de egentlig tænker sig disse to forskjellige klassifikationssyslenier 

 anbragt side om side inden en og samme enhetsfremstilling. Et 

 liknende træk gjenfinder vi hos Bjorlykke (Lærebok i geologi, 

 1910, pag. 217), som identitierer »de midtre myabanker« og »Lit- 

 torinanivaaet«, tiltrods for at disse to afsætninger ingenlunde er 

 identiske (cfr. foreliggende afhandling, pag. 78 — 79). 



Vender vi saa vort blik mot vort eget omraade, saa er 

 det igrunden merkelig, hvilken overensstemmelse vi i flere 

 henseender møter med Kristianiafeltet saavel i høidebeliggenhet 

 som til en vis grad i faunistisk henseende, kanske bedre for 

 øvrig end vi efter breddeforskjellen kunde vente, og ikke 

 mindst med hensyn til dypvandsfaunaen og dens forhold til 

 det foregaaende niveau. Trondhjemsfeltet har allsaa sin helt 

 tilsvarende analogi i Kristianiafeltet med hensyn til Littorina- 

 niveauets afsætninger. 



Tar vi for os det prototjp-prolil, som vi nu har vænnet os 

 til for Trondhjemsfeltet, saa møter vi i Gaua profilet ogsaa vort 

 niveau 164 og 145 m. o. h. Vi gjenfinder med andre ord her 

 i Littorina-niveauets afsætninger det samme dichotome træk, som 

 vi ovenfor har hat anledning til at iagtta saavel i ra-tidens for- 

 skjellige, stadiale trin som intersladiale perioder likesom ogsaa 

 for Mijtilus-niveauets og Portlandia-nweaiwts vedkommende. Ved 

 Soknes nær Støren, hvor Mytiliisniveauets grense synes at ligge 

 noget over 194,3 m. o. h. (I, 17), fandtes en terrasse i høiden 

 160,2 m. o. h. (I, 17), som rimeligvis som erosionsterrasse blir 

 at henføre til Littorina-niveauets tid. At man i den store akku 

 mulationsterrasses llerhet af trin nær Kirkeflaa, Ler slation, har 

 at søke forskjellige erosionstrin fra Littorina-niveauets tid, er like- 

 ledes utvilsomt, saaledes 131. f, m. o. h., 157, 1 m. o. h. og 163,8 

 m. o. h. (I, 44), allsaa det samme tredelle fænomen, som oven- 

 for omtaltes for Portlandia-niveauets vedkommende fra Trond 

 hjem og Tromsø. At man ved den høieste af de netop ovenfor 

 nævnte terrasser ved Kirkeflaa merker havskvulpets indvirkning 

 selv ved 170 meters høide over havet (I, 44), turde ansees mere 

 som et intermediært fænomen over mot foregaaende niveau. Ved 

 Langevand gjenfinder vi den samme terrasse 162, o m. o. h. (I, 45). 

 Og ved Høieggen (Melhus) finder man terrasser 151,8 — 159,4 m. 

 o. h. (I, 88). Det er vel rimeligst, at grusterrassen mellem Vol- 

 lan og Riaunet i Børseskogn i en høide af 134 m. o. h. ogsaa 

 hører hit, endskjønt forholdet til den fossilførende terrasse 

 sammesteds, 90,i m. o. h. (I, 97), ikke er helt opklaret. Noget 

 liknende gjelder ved Krokset med terrasser 91,2 m. o. h., 119,3 



