340 P. A. ØYEN [1914 



og Tapes-niveauets geologiske stilling, 1905, pag. 10). Heraf følger, 

 at der i den sydøstlige del af vort land har fundet en inversion 

 af strandlinjen sted, saavel ved overgangen fra Pholas-niveauet til 

 Mactra-niveauet som fra dette sidstnævnte til Tapes-niveauet, men 

 i begge tilfælde kun med forholdsvis ganske smaa oscillationer. 



Vi har i det foregaaende seet, at der har fundet sted en 

 oscillation med ledsakende inversion i strandlinjens stilling ved 

 begyndelsen af Pholas-niveauets tid, paa liknende maate i Trond 

 hjemsfeltet som i Kristianiafeltet, men derimot mangler endnu 

 de sikre beviser for, at inden del førstnævnte omraade en lik 

 nende oscillation har fundet sted ved nævnte niveaus afslutning, 

 som allerede paavist for sidstnævnte omraades vedkommende. 

 Da vi imidlertid har seet, al der grupperer sig en række inter 

 mediære terrasser i høiden lOS — 90 m. o. h., turde det kanske 

 ikke være helt usandsynlig, men tvertimot en meget sandsynlig 

 analogi, at vi blandt disse tildels har for os oscillationsterrasser 

 i likhet med, hvad vi kjender fra Kristianiafeltet. I et hvert fald 

 er niveauet begrenset paa helt analog maate: 125 — 90 in. o. h., 

 hvilken sidstnævnte verdi vistnok efter den erfaring, vi nu i det 

 foregaaende har høstet, maa belraktes som Pholas-niveauets nedre 

 grense inden Trondhjemsfellel. Den af Hoel angivne begren 

 sende strandlinje i Snaasen, 50 m. o. h. (Arch. for Mathm. og 

 Naturvid. B. 28, Nr. 9, pag. 35, 55), maa nødvendigvis tilhøre 

 et helt andet niveau ; dermed falder ogsaa hans oscillationsbevis 

 med hensyn til Pholas-niveauet væk. Men som vi altsaa ser, blir 

 begrensningen af Pholas-niveauet temmelig nær det samme inden 

 de to vidt adskilte omraader, Kristianiafeltet og Trondhjemsfellel. 



Mactra-niveauet blir saaledes inden vort omraade, opad eller 

 tilbake i tiden, nogenlunde sikkert begrenset. Det gjelder nu, 

 hvor langt vi kan følge det fremover i tiden. Allerede i det fore 

 gaaende gjorde jeg ved behandlingen af skjælbanken ved Smaa 

 aasan opmerksom paa, at denne typiske Mactra-bankes strandlinje 

 ialfald maa søkes noget høiere end 42 m. o. h. Jeg antar, at man 

 sætter ikke verdien for høit, om man antar banken afsat paa 

 mindst en fem favnes dyp, hvilket skulde gi en strandlinje ca. 

 52 m. o. h. Det er derfor rimelig, at den af Hoel omtalte skjæl 

 banke ved Seemsrydningen, 50 m. o. h. (L. c. pag. 33 — 35), og 

 som af ham henføres til pholas-niveauet, ogsaa blir al henføre 

 til Mactra-niveauet som en sublittoral forekomst. At imidlertid 

 denne nedad begrensende strandlinje af dette niveau som regel 

 er saa lile fremtrædende og tilsynelatende saa ofte falder sam 

 men med det efterfølgende niveaus utprægede terrasselinje, turde, 

 foruten den utviskende virkning af den paafølgende transgres- 

 sion, ogsaa netop ha sin grund i den omstændighet, at disse to 

 strandlinjer i Trondhjemsfellel, likedan som omkring den indre 



