346 I'. A. øYEN [1914 



viser sig paa en indirekte maale megel smukl i den af Nord 

 GAARD imdersøkle Mofjord, hvor, for at bruke Nordgaards egne 

 ord, noget mere kompliceret end den horizontale udbredelse er 

 den vertikale. I de øverste 1^/2 meter, hvor saltholdigheden er 

 serdeles liden, findes i planktonet næsten bare ferskvands- og 

 brakvandsformer, medens der af bunddyr i denne øverste zone 

 optræder saagodtsom intet. Det egentlige dyre- og planteliv i 

 Mof jorden er knyttet til det intermediære lag fra IV2 — 50 å 80 

 m. Og i denne mellemzone synes den rigeligste forekomst af 

 baade plankton og bunddyr at lindes i partiet mellem IV2 — 80 m., 

 hvilket utvilsomt i første række betinges af de rent hydrografiske 

 forhold — — — falder ogsaa surstofmængden raskt fra 30 til 

 60 meter. Og i et dyb af ca. 60 meler begynder svovlvandstof 

 udviklingen. Paa dette grænseomraade kan der vistnok fore 

 komme endel plankton og nogle faa bunddyr, men fra ca. 80 

 meter og til bunden ophører praktisk talt alt liv. I denne døde 

 zone kan man forøvrigt faa lidt plankton, men det bestaar næ- 

 sten udelukkende af dode former, som er faldt ned fra det pro 

 duktive mellemste lag. Det, som karaktiserer den døde zone i 

 fysisk henseende, er sterk utvikling af svovlvandstof, overordentlig 

 liden surstofgehalt samt konstans i temperatur og salinitet — 

 — — Saadanne døde skikter er selvfølgelig ikke noget, som er 

 eiendommeligt for Norge alene. De er paavist ved Murmankysten, 

 i Sortehavet o. s. v., og aarsagen synes altid at være mangelfuld 

 cirkulation i vandet. Der er ogsaa grund til at anta, at der i 

 svundne tider optraadte bassiner med lignende døde partier« (L. 

 c. 1906, Nr. 9, pag. 37). Men »i den produktive mellemzone fore- 

 gaar ikke ringe vekslinger baade i saltgehall og temperatur« 

 (L. c. pag. 38). Det falder derfor ganske naturlig at dra den slut- 

 ning, som NoRDGAARD har gjort, at de fleste indsjøer og vand, 

 som ligger i niveau med eller under den marine grænse, har 

 gjennemgaaet en udviklingsfase, i hvilken surstofmængden i bund 

 vandet blev saa liden og svovlvandstofmængden saa stor, at høiere 

 organismer ikke kunde eksistere. Er denne antagelse rigtig, blir 

 det indlysende, at allerede af den grund kan der ikke findes 

 egentlige dybvandsformer blandt den kontingent, som havet har 

 3'det til indsjøernes dyreliv« (L. c. pag. 37 — 38). 



»Det er uomtvistelig«, sier Nordgaard, »at under forandrede 

 fysiske forhold ændres ogsaa faunaens præg« (L. c. 1914, No. 5, 

 pag. 28). Det er ganske interessant at se en geograf, Richter, 

 og en zoolog, Nordgaard, i denne retning komme til et meget 

 nær overensstemmende resultat. Richter uttalle nemlig i 1899: 

 »Vielleicht sind es neben einer anderen Vertheilung von Land 

 und Wasser geråde Klimaverånderungen, die den Anstosz zu der 

 Entstehung neuer und dem Verschwinden alter Arten gegeben 



