358 p._A^ øYEN [1914 



(II, 171). Forholdene ved Vibækken i Snaasen med fossiler 24 

 ni. o. h. (II, 187) lyder paa dypvandsafsætninger, der vistnok har 

 fortsal i dannelse gjenneni el længere lidsruni, anlagelig fra 

 Pholds-nincaiiels lid lii Tdpcs-nwi'anets og desulen, som Littorina 

 ohlnsata rar. litloralis anlyder, endog forlsal ind i næ^sle. Stu- 

 berglerrassen, 62, o m. o. h. (II, 123), der med sine lavere trin til 

 dels i det foregaaende er opført som tilhørende Mactr a-niveauet, 

 maa vistnok med del øverste betraktes som tilhørende det fore 

 liggende niveau. Ved Skalval slation stiger terrasselandskapet, 

 som i væsentlig grad tilhørende Tapes-niveauet, til omkring 70 

 m. o. h. (II, 145).' 



Vi gjenfinder saaledes i det Irondhjemske, omkring den indre 

 del af fjorden, Tapes-niveauet, saavel faunistisk som topografisk 

 bestemt, i en høide af fra 67,.^ til henimot 70 m. o. h., saavel 

 paa liere steder i den nordlige del som langt inde i Guldalens 

 trange dalføre i syd — ja selv i den mere centrale del har vi 

 like i nærheten af den ærverdige stiftsstad niveauet repræsentert 

 i Nardoterrassen, 70 m. o. h. Dette er en verdi, der stemmer 

 meget godt med den, jeg i min afhandling »Tapes decussatus hiN. 

 og Tapes-niveauets geologiske stilling« (Christiania Vid.-Selsk. 

 Forh. 1905, Nr. 4) paaviste som Tapes-niveauets øvre grense om 

 kring den indre del af Kristianiafjorden. 



Det er længe nu, siden Erdmann i sit »Bidrag till frågan om 

 Skånes nivåforandringer« (Geol. Forn. Forh. Stockholm, B. I, 

 1872 — 74, pag. 93 tig.) skrev ianledning Gåravallen nær Ystad, 

 at »efter nedsankningen åfven hår intrådt en uppgående rorelse« 

 (L. c. pag. 103). Og det var jo omtrent samtidig, at Gumælius 

 beskrev foruten fersk og brakvandsfossiler ogsaa saltvandsfos 

 siler, nemlig i flere >snåckbankar«, 250 f. o. h., fra Angermanland 

 med former som Mytilus edulis, Tellina Indtica, Hydroina ulvae. 

 Littorina rudis, Neritina fhwiatilis (L. c. pag. 233 — 234), hvorved 

 allerede var git en antydning om tilsvarende forhold inden andre 

 dele af den skandinaviske halvø, meddelelser, som senere flere 

 gange er forlleret paa andre steder. Idel Hagg gav nogle med 

 deleiser om »del postglaciala klimatoptimet vid Sveriges våst- 

 kust«, utlalle han, at det mycket tvistas om, huru lange det 

 varma postglaciala klimatet råckl. Som bekant gora sig två 

 molsalla åsikter gållande i denna fråga, sårskildt representerade 

 af Skf^nandeu och Gunnar Andersson. Den forre anser, att 

 det varma klimatet råckl ånda in i den subboreala tiden (brons 

 aldern), d. v. s. tilis landet hojl sig nåstan till sin nuvarande 

 hojd. Den senare dåremot år af den åsikten, att klimatoptimet 

 intrådt något fore Lillorina-sånkningens maximum« (Geol. Forn. 

 Forh. Stockholm, B. 32, 1910, pag. 471). Og Hagg fortsætter 

 derpaa: »såsom exempel på sydliga grundvallensmollusker, som 



