H80 »'. A. OYI-N [1914 



søkel med den absoliile kronologi. Hvad der imidlertid i denne 

 forbindelse har en slørre interesse for os, er hans utredning af 

 forholdet mellem den snhhoreale og snbatlantiske lid. Og her 

 er netop el omraade, hvor vi kunde være bereltiget til at liaape 

 eller vente viglige bidrag netop fra svensk side. Men naar Seh- 

 NANDER her identilierer den subboreaie lid med broncealderen 

 og den snbatlantiske lid med jernalderen (vikingeliden) og finder, 

 at grensen mellem disse respektive afsnit karakteriseres ved 

 fimbulvinteren- af længde bare et aarhundrede eller to« ved 

 tiden omkring aar 500< (Aftenposten 19f gl3, Nr. 536 og Tidens 

 Tegn 19fyl3, Nr. 291), saa falder sammenhængen for vort lands 

 vedkommende istykker for os, og dermed svinder ogsaa inleres 

 sen. Dette var forresten ikke noget andet end, hvad han hadde 

 uttalt allerede flere aar i forveien: Sernandeh antar den sub 

 atlantiska forsumpningens borjan falla ungefarligen i ofvergangen 

 mellan brons- och jarnåldern, sålunda for omkring 2500 år sedan 

 (Geol. Forn. Forh. Stockholm, B. 30, 1908, pag! 73). Hvorledes 

 denne uoverensstemmelse mellem svensk og norsk kvarlærgeo 

 logisk forskning skal utjevnes, blir et fremlidsspørsmaal at løse, 

 men for at dette kan ske paa en tilfredsstillende maate, gjelder 

 det frem for alt, al vi heller ikke paa norsk side henfalder i 

 skeptisk sløvhet, men optar del energiske arbeide i den paagaa 

 ende søkning efter sandheten. 



Den subboreaie og den snbatlantiske periode i vort lands post 

 glaciale historie har efterladt sig umiskjendelige spor i vort lands 

 nuværende plantesamfund. I hvor høi grad hver enkelt af dem 

 har bidral til at sætte særpræg paa de enkelte omraaders træ 

 vegetation, er endnu ikke helt opklaret. Vi vet, der er stor for 

 skjel. »Det er bekjendl, al granen i egnene omkring Trondhjems- 

 fjorden er sterkt fremherskende og flerdobbelt talrigere end furuen; 

 men gaar man fjorden ut, forandres dette forhold endnu inden 

 Agdenes er naael. Granen aftager paafaldende hurtig i mængde, 

 medens furuen efterhaanden indlager dens plads som herskende 

 træart i barskogen (Glgehskx i Schubeler: Viridarium norvegi- 

 ciim, I, pag. 39(), cfr. Heelano: Homsdals amt D.I, pag. C(^XLni). 

 I hvor høi grad den sidstnævnte af de to perioder ved sit mere 

 fugtige og kjøligere klimat har bidrat til at befordre trægrensens 

 synken i vore fjeldtrakter, eller hvor meget deraf skyldes menne 

 skels indgripen, er heller ikke endnu fyldestgjørende klargjort. 

 Men dette fænomens generelle karakter lar dog med sikkerhet 

 formode, at klimatiske forandringer er del egentlig drivende 

 moment, og da vil vistnok ikke saa lite deraf falde tilbake, netop 

 paa det snbatlantiske klimat, skjønl trægrensens synken, engang 

 begyndt, fortsaHter ogsaa delvis netop i kraft af de indtraadte 

 forandringer, verneskogens uldøen. og fortsætter fremdeles, hjulpet 



