60 VETENSKAPS-AKADEMIENS ÅRSBOK. 



ende på den relativa ljusintensiteten för de olika färgerna i 

 det ljus, som utskickas från de s. k, gasnebulosorna, och 

 skall därjämte en redogörelse lämnas för de resultat, till 

 Il vilka man f. n. kommit beträffande dessa sällsamma him- 

 melsföreteelsers natur. Låtom oss emellertid först i minnet 

 återkalla hufvudmomenten i den metod, som har till ändamål 

 sönderdelningen (analysen) af en ljuskällas ljus i dess olika 

 färger samt i och härmed den närmare undersökningen af 

 det ljus, som från densamma utsändes. 



Man kallar spektrum (det latinska ordet för »bildv) den 

 färgbild, som uppkommer, dä ljus genomgår och sprides af 

 ett prisma eller äfven på annat sätt sprides. Ett sådant, af 

 naturen själf framställdt, spektrum är t. ex. regnbågen lika- 

 som ock hvarje bild af solljuset, såsom man säger, i regn- 

 bågens färger, som vi i dagliga lifvet ofta hafva tillfälle att 

 observera, då solljuset af genomskinliga föremål bry tes. 



Det hvita ljuset är, såsom sedan Newtons tid varit be- 

 kant, icke enkelt, utan består af strålar af flera olika färger, 

 hvilka strålar hafva olika brytbarhet vid desammas gång 

 genom ett prisma. De röda strålarna brytas minst, de vio- 

 letta mest. Så erhåller man, då hvitt ljus får passera genom 

 ett prisma, en färgad bild, där färgerna ligga i följande 

 ordning: rödt, orange, gult, grönt, blått och violett. Sam- 

 manbr3^tas dessa färger, så erhåller man åter hvitt ljus. Ar 

 åter en ljuskälla icke hvit, utan t. ex. enfärgadt gul, så 

 bry tes visserligen äfven dess ljus vid genomgång genom ett 

 prisma, men det uppstår då blost en rent gul bild, emedan 

 spridning i olika färger ju då icke kan förekomma. Emeller- 

 tid inträffar det, då ljuset från ett hvitt föremål bry tes, så 

 snart föremålet har någon viss, utsträckning, att de olika 

 färgade bilderna, som efter brytningen uppstå, delvis täcka 

 hvarandra, så att man icke erhåller en ren färgbild. För 

 att åstadkomma en sådan kan man betrakta föremålet genom 

 en smal rätlinig springa eller, precisare uttrj^ckt, anbringa 

 en sådan springa mellan ljuskällan, låt vara t. ex. solskifvan, 

 och det prisma, som åstadkommer brytningen. I stället för 

 solskifvan ser man då endast en ljuslinje, som af prismat spri- 

 des i en följd af bredvid hvarandra lagrade, till färgen olika, 

 räta ljuslinjer, hvilka tillsammans utgöra ett spektrum. 

 Detta spektrum är desto renare, ju smalare den ifrågavarande 

 springan är. Spektrum kommer alltså att te sig såsom ett 



