70 VETENSKAPS-AKADEMIENS ÅRSBOK. 



delser, att dessa gåtfulla iiebulosalinjer tillhöra en gas, hvil- 

 ken, likasom vätet, i och för sig har mycket liten täthet. 



Det ifrågavarande inteusitetsförhållandet mellan dessa 

 båda samt den tredje nebulosalinjen har nyligen med stor 

 omsorg blifvit bestämdt vid observatoriet i Potsdam. Detta 

 arbete har utförts af Scheiner och Wilsing med en spekt- 

 ralfotometer af ny modell, som möjliggör jämförelse mellan 

 nebulosaliujerna och artificiella linjer, uttagna ur det konti- 

 nuerliga spektret af en elektrisk lampa. Detta ernås genom 

 ett totalreflekterande prisma och en rörlig skärm försedd 

 med en springa, på hvilken lampans spektrum projicieras. 

 Scheiner och Wilsing hafva sålunda studerat nio olika ne- 

 bulosor, bland hvilka Orion-nebulosan, hvilken de undersökt 

 på fem olika punkter i densamma. Af dessa undersöknin- 

 gar har framgått, att intensitetsförhållandet mellan de båda 

 första nebulösa-linjerna (0.,5004 och 0.4957) är inom alla ne- 

 bulosor detsamma och utgör 2.49 motsvarande 0.99 i stor- 

 leksklasser uttiyckt. Däremot är förhållandet mellan den 

 första och tredje linjen högst variabelt, varierande mellan 

 0.30 och 2.45 storleksklasser. Det synes således af dessa un- 

 dersökningar, som i allo bekräfta Keelers, som om de båda 

 första linjerna tillhörde en och samma okända substans, un- 

 der det att den tredje linjen härrör af väte, som förekommer 

 i variabla kvantiteter. Den första linjens absoluta ljus- 

 styrka är i öfrigt betydligt olika i den ena och den andra 

 nebulosan. 



Det är, då vi sålunda närmare lärt känna gasnebulosor- 

 nas ljusart, af största intresse att framhålla det egendomliga 

 förhållandet, att de nya stjärnorna efter det de uppflammat 

 och befinna sig i utslocknande förete ett spektrum, som full- 

 ständigt (jfverensstämmer med gasnebulosornas, innehållande 

 de fyra här of van nämnda ljusa linjerna och understundom 

 andra flera eller färre af de öfriga för nebulosorna karakte- 

 ristiska linjerna. 



E-edan den nya stjärnan i Svanen från åren 1876 — 78 

 blef med afseende på sitt spektrum underkastad en ihållande 

 undersökning af A. C. Vogel. Det visade sig därvid, att 

 den till sist utsände monokiromatiskt ljus. Den 25 oktober 

 1877 var denna stjärna af 10:de storleken, blott ett spår af 

 kontinuerligt spektrum kunde skönjas, däremot tydligt en 

 enda ljus linje, som otvifvelaktigt var identisk med den 



