BIOGRAFIER. — JOHAN GUSTAF WIBORGH. 153 



tagit en framstående del i utvecklingen af järnets tekniska 

 analys. Icke minst gäller detta i fråga om den så utom- 

 ordentligt viktiga bestämningen af järnets kolhalt. Berzelius 

 är här som pä mänga andra områden banbrytaren. Det för- 

 faringssätt han utstakat har sedermera utvecklats och modi- 

 fierats af Ullgren, Särnström m. fl. Det grundar sig på 

 profvets behandling med lämpliga saltlösningar — företrädes- 

 vis af kopparsalter. Dessa utlösa järnet och kvarlämna en 

 återstod af kol, som genom en på olika sätt anordnad för- 

 bränningsprocess öfverföres till kolsyra, hvars vikt efter 

 försiggången absorption slutligen bestämmes. Dessa metoder 

 kräfva emellertid invecklade och delvis rätt dyrbara appa- 

 rater, framför allt mycket känsliga vågar, hvarför de, huru 

 användbara de än äro på ett väl utrustadt undervisnings- 

 laboratorium, likväl mindre väl lämpa sig för enklare hytt- 

 laboratorier. WiBORGH föresatte sig att af hjälpa denna olägen- 

 het och löste uppgiften på det sätt, att han med bibehållande 

 af den Berzelianska metodens grunddrag utrönte den bildade 

 kolsyremängden genom uppmätning af dess volym i stället 

 för genom bestämning af dess vikt. Gången af Wiborghs 

 metod är således i korthet den, att järnprofvet behandlas 

 med en lösning af kopparsulfat, hvarefter den olösta åter- 

 stoden oxideras med en blandning af svafvelsyra och krom- 

 syra; den härvid utvecklade kolsyran öfverföres i en byrett, 

 där dess volym afläses. Härigenom är en väsentlig förenk- 

 ling i utförandet vunnen jämte en icke obetydlig besparing 

 af tid, hvartill kommer, att den nya metoden ställer mindre 

 långt drifna fordringar på analytikerns experimentella vana 

 och skicklighet utan att därför stå tillbaka för de äldre 

 i fråga om resultatens skärpa. Huru användbart det af 

 WiBORGH gifna uppslaget i själfva verket var, därom vittnar 

 måhända mer än något annat det stora antal efterföljare, 

 som på detta område inom kort trädde i hans fotspår och 

 bland hvilka här må erinras om Vogel, Lunge och March- 

 LEWSKi, Reinhardt, Hempel, andra att förtiga. 



Af ännu större betydelse är dock Wiborghs ungefär sam- 

 tidigt utarbetade kolorimetriska svafvelprof. Man kan säga, 

 att en fullt tillfredsställande metod att bestämma järnets 

 svafvelhalt förut knappast existerade. Den noggrannaste af 

 de äldre metoderna var den ursprungligen från Fresenius 

 härrörande, sedermera af Johnston förbättrade s. k. brommeto- 



