154 VETENSKAPS-AKADEMIENS ÅKSBOK. 1904. 



den, enligt h vilken profvet löstes i saltsyra och de härvid 

 utvecklade gaserna utsattes för inverkan af fri brom, så att 

 den bildade vätesvallan däraf syrsattes till svafvelsjTa. 

 Oaktadt denna metod var rätt omständlig och tog jämförelse- 

 vis lång tid i anspråk, lämnade den icke för ty i fråga om 

 noggrannhet åtskilligt öfrigt att önska. Sålunda kunde den, 

 isynnerhet när de undersökta profven innehöllo en något så 

 när betydande mängd kemiskt bundet kol, ge resultat, som 

 utvisade en svafvelhalt ända till 50 % lägre än den verkliga. 

 WiBORGHS svafvelprof består nu däri, att metallen fullstän- 

 digt löses i utspädd saltsyra eller svafvelsyra, hvarvid de 

 utvecklade gaserna få passera genom dubbla tyglappar in- 

 dränkta med en lösning af kadmiumacetat. Detta salt om- 

 sätter sig med vätesvaflan till gult svafvelkadmium, och då 

 en gifven yta under i öfrigt lika förhållanden alltid färgas 

 lika starkt af en viss mängd vätesvafla, så utgör den gula 

 färgens intensitet en måttstock för det undersökta järnets 

 svafvelhalt. Metoden är lika sinnrik till sin idé som enkel 

 till sitt utförande; äfven om den icke är absolut fri från 

 felkällor, har den dock i regel lämnat mycket tillfredsstäl- 

 lande resultat», i det att den oberoende af järnets kol- och 

 kiselhalter med noggrannhet angifvit såväl höga som låga 

 svafvelhalter.» (Järnkont. ann. 1886.) Också begagnas den 

 numera allmänt vid svenska hyttlaboratorier och har äfven i 

 utlandet vunnit stor spridning. ^ 



Det svårlösta problemet att på ett för praktiska ända- 

 mål fullt tillfredsställande sätt uppmäta de höga temperatur- 

 grader, som äro rådande vid ett flertal metallurgiska processer, 

 ägde för Wiborgh en stark dragningskraft. Hans första luft- 

 pyrometer, konstruerad 1888, hvilar på följande, dessförinnan 

 icke tillämpade princip: Om man inpressar en bestämd och 

 till sin storlek känd luftvolyra V^ af bekant temperatur t i 

 en annan likaledes känd luftvolym V, så erfordras härtill ett 

 visst tryck, som för det vid tillfället rådande barometerstån- 

 det representerar instrumentets nollpunkt. Har nu luft- 

 volymen V den från t afvikande och okända temperaturen T, 

 som blir bestående äfven efter det volymen V^ inpressats, efter- 

 som ju V föreställer termometerns »kula», så måste luftvo- 

 lymen V^ uppvärmas T — t grader. Till följd häraf ändras 

 det tryck, som erfordras för att inpressa V^ i V, och denna 

 ändring kan användas som mått på temperaturskillnaden, 



