BIOGRAFIER. — JOHAN GUSTAF WIBORGH. 155 



alldenstund höjningen af trycket, frän instrumentets noll- 

 punkt räknadt, är proportionell med temperaturskillnaden T — t. 

 Några år senare vidtog och oifentliggjorde Wiborgh en del 

 förbättringar å sin luftpy rometer. En svårighet blef dock 

 alltid att erhålla tillräckligt motståndskraftigt material för 

 vissa af apparatens delar. Han sträfvade därför äfven att 

 nå målet på en annan väg, och resultatet häraf blef hans 

 termofon. Denna utgöres af små cylindrar, tillverkade af 

 eldfast lera, grafit eller något annat eldfast ämne; hvarje 

 dylik cylinder innehåller i sin midt en sluten metallkapsel, 

 beskickad med en liten kvantitet sprängämne af konstant 

 explosionstemperatur. Utsattes en sådan termofon) för högre 

 temperatur, så sönderspringer den med en svag knall efter 

 förloppet af en viss tid, så snart nämligen metallkapseln 

 med sprängämnet hunnit antaga den temperatur, vid hvilken 

 det sistnämndas explosion äger rum. Tiden, räknad från det 

 ögonblick, då termofonen inkastas uti den högre temperaturen, 

 och till explosionsögonblicket, blir tydligen kortare, ju högre 

 denna temperatur är, och kan följaktligen användas såsom 

 ett mått på densamma. 



Att på ett rationellt sätt tillgodogöra de mineralfosfat, 

 hvilka erhållas såsom afi*allsprodukt vid anrikningen af vissa 

 svenska järnmalmer, framför allt Grängesbergs- och Gelli- 

 varemalmerna. har som bekant länge utgjort ett efter- 

 sträfvadt önskemål för den inhemska bergshandteringen. I den 

 apatitrika Gellivaremalmen uppträder fosfatet antingen i 

 afsöndrade korn, som äro likformigt inblandade i den magne- 

 tiska järnmalmen, eller ock i form af gröfre eller finare 

 ådror, som genomsätta denna. Med tillhjälp af magnetiska 

 malmskiljare låter nu dylik malm efter förutgången kross- 

 ning separera sig å ena sidan i magnetit, å andra sidan i 

 en afiallsprodukt, som till ungefär fyra femtedelar eller 

 därutöfver utgöres af apatit. Som bekant är det icke möj- 

 ligt att direkt tillgodogöra apatiten för gödslingsändamål, 

 enär växterna sakna förmågan att upptaga och assimilera 

 fosforsyran i detta mineral, äfven om det tillföres jorden i 

 ytterst finpulveriseradt tillstånd. Den eljest brukliga ut- 

 vägen att genom behandling med svafvelsyra öfverföra apa- 

 titen till superfosfat kan icke med fördel tillgripas i fråga 

 om Gellivaremalmens apatit, enär denna enligt det nyss an- 

 tydda förfaringssättet erhålles starkt uppblandad med fram- 



