156 VETENSKAPS-AKADEMIENS ÅRSBOK. 1904. 



mande mineral, iiineliållaiide järnoxid och lerjord, hvilka i 

 hög grad motverka svafvelsyrans upplösande inverkan. Under 

 apatitkommissionens arbeten försökte man ett motsatt till- 

 vägagångssätt, bestående i apatitens nedsmältning tillsam- 

 mans med kalk. Det visade sig härvid, att man visser- 

 ligen erhöl] en produkt, hvars fosforsyra enligt anställda 

 kulturförsök ägde ungefär samma gödslingsvärde som fos- 

 forsyran i Thomasslagg; dock erfordrades för uppnående 

 af detta resultat en så stark hetta vid nedsmältningen, 

 att metoden svårligen kunde antagas blifva i ekonomiskt 

 afseende lönande. Efter flitigt experimenterande lyckades 

 AViBORGH omkring midten af 1890-talet att finna en annan 

 lösning på frågan. Han upphettade apatitpulver med soda; 

 härvid inträdde en reaktion, analog med den vid apatitkom- 

 missionens försök iakttagna, likvisst med den väsentliga 

 skillnaden, att omsättningen nu ägde rum vid en afsevärdt 

 lägre värmegrad (af Wiborgh uppskattad till 900 — 1,000° C). 

 WiBORGHS vän, den namnkunnige kemisten L. F. Nilson, 

 åtog sig att genom kulturförsök pröfva gödslingsvärdet af 

 den nya produkten, som han för att hedra upphofsmannen 

 kallade Wiborghsfosfat (i analogi med det efter metallurgen 

 Thomas uppkallade Thomasfosfatet), en benämning som seder- 

 mera utan motsägelse vunnit allmänt burskap. De första 

 kulturförsöken anställdes sommaren 1896 vid Landtbruksaka- 

 demiens agrikulturkemiska försöksanstalt å Experimental- 

 fältet utanför Stockholm och fortsattes därstädes i större 

 omfattning under nästföljande år. Resultaten af dessa försök 

 äro af Nilson offentliggjorda i hans skrift: »Om Wiborghs- 

 fosfat, ett ur Gellivaremalmens apatit framställdt gödslings- 

 ämne» och utvisa, att det nya fosfatet till sina verkningar 

 kan sägas täfla med superfosfatet, medan det i vissa fall 

 t. o. m. öfverträffar thomas-slaggen. Fabriksmässig tillverk- 

 ning af Wiborghsfosfat ur apatit från Norrbottens malmfält 

 har allt sedan 1898 bedrifvits å Svartön invid Luleå, och 

 det nya gödslingsämnet har med hvarje år som gått allt 

 mera tillvunnit sig de svenska jordbrukarnes förtroende. 

 Tyvärr s^^nas dock tillverkningskostnaderna hafva ställt sig 

 högre än man från början trott sig äga anledning hoppas, 

 och hur förträffligt Wiborghsfosfatet än visade sig vara till 

 sina verkningar, kunde uppfinningens ekonomiska bestånd 

 därför ännu icke sägas vara tillräckligt betryggadt. Också 



