BIOGRAFIER. — PETER ARTEDI. \f 



lynne och kynne samt af deras inbördes täflan i vetenskaplig 

 förkofran. Enligt denna var ArctjEDIus "af ett mera anspråks- 

 löst sinnelag, allvarligare och uppmärksammare, långsammare 

 till iakttagelser och i allting, men å andra sidan noggrannare". 

 LiNN^us berömde sig att vara mera rådsnar vid utförandet af 

 en sak, Arct^dius åter var till en viss grad böjd för uppskof, 

 men det hände ofta, att han log åt sin vän, som fick ånyo 

 upptaga arbetet med saker, som fallit ur minnet. Det kunde 

 ej undgås, säger Linn^us, att en viss ädel missunnsamhet 

 föddes af deras gemensamma täflan och han fortsätter: "där- 

 för, då jag misströstade om att kunna nå det vetande i alke- 

 mien, som han redan förvärfvat, afstod jag helt och hållet 

 därifrån ; han å andra sidan liksom med tillmötesgående er- 

 kännande brydde sig ej längre så mycket som förr om bota- 

 nikens studium, hvarom jag dagligen vinnlade mig." — Dock 

 lär enligt en annan uppgift Arcledius ha förbehållit sig um- 

 bellaterna, "emedan han däri tänkte göra en ny metod" \ — 

 "Båda", fortsätter Linn^us, "grepo sig ifrigt an med studiet 

 af olika grenar af naturvetenskapen, till dess att den ene såg 

 sig besegrad af den andre i något, då han genast afstod från 

 täflingen och erkände den andres mästerskap; båda kämpade 

 för att vinna seger i ichthyologien, till dess, att jag shitligen 

 efter långvarigt arbete måste tillerkänna honom segern och 

 lämnade detta studium helt och hållet åt honom liksom ock 

 kännedomen om amfibierna"^: däremot medgaf han gärna mitt 

 företräde i kunskapen om foglar och insekter. I mineralogi 

 samt läran om fyrfotadjuren (= däggdjuren) höllo vi jämna 

 steg. När den ene gjort en iakttagelse förut, uppväckte detta 

 genast ett slags afund hos den andre och hvar och en sökte 

 bevara sin hemlighet, dock ej för att länge förtiga den, ty den 

 inbördes vänskapen tillät knappt, att en dag gick, utan att 

 den ene berättade för den andre sina rön." — — — 



"Denna inbördes täflan uppmuntrade våra sträfvanden och 

 sporrade vår flit på samma gång, som den gaf förnyad eggelse 

 till arbete. Och icke gick en dag, utan att den ene besökte 

 den andre, låt vara att vägen mellan våra boningar var lång 

 och syntes skulle kunna afhålla oss från att oftare råkas. 

 Den ene berättade samvetsgrannt för den andre sina mot- 

 eller medgångar, hvad helst än hade händt. På sådant sätt 



1 se: "Linné" af Th. M. Fries. Stockholm 1903, p. 47. 

 - Enligt den tidens beteckning såväl kräldjur som groddjur. 



