10 VETENSKAPS-AKADEMIENS ÅRSBOK, IIKI."). 



var det en tröst för båda att ha en kamrat i ödets alla skic- 

 kelser och det var en Ijuf lott att lika dela lycka och olycka. 

 Se här ett bevis på vår vänskap: då jag skulle begifva mig 

 till det aflägsna Lappland insatte jag honom, för den händelse 

 min sista dag vore af ödet bestämd, genom testamente som 

 arfvinge till alla mina manuskript och naturhistoriska sam- 

 lingar och han betygade, att, om jag dukade under, han skulle 

 utgifva, hvad som ansågs värdt därtill. Han återigen, då han 

 lämnade Upsala för att begifva sig till England, lämnade i 

 Upsala och för min räkning de böcker, som han ej bekvämligen 

 kunde medtaga och han skref till mig, som då reste i Dalarne 

 under Högvälborne Landshöfdingen Friherre Nils Reuterholms 

 beskydd, att jag skulle ta hand om de kvarlämnade böckerna 

 och, om ödet vägrade honom att återkomma, behålla dem." 



Till allt detta må slutligen äfven anföras Linn^i omdöme 

 om Arct^dii kunskaper och förmåga på andra områden än det 

 naturvetenskapliga: "Han var synnerligen väl hemma i hu- 

 maniora samt i modärna språk, lärd filosof och med solida kun- 

 skaper i medicinen, han förstod att om allt möjligt med skarpt 

 omdöme och en djupgående lärdom hålla de allra angenämaste 

 föredrag ("blandissimos sermones") så att ingen skildes från 

 hans sällskap utan att erkänna honom vara värd aktning." 



Dessa yttranden ha afgifvits af den, som torde bäst af 

 alla ha lärt känna Akct^dius både som människa och natur- 

 forskare. Att de afgifvits af en tacksam vän, som med saknad 

 tänkte på sin förtidigt bortgångne kamrat är också uppenbart. 

 Men så hade också de båda vännerna haft mycket gemensamt 

 och mycket att tacka hvarandra för. Med allt det amplaste 

 erkännande af Linnés stora snille torde det ej vara orätt att 

 tillskrifva Artedi ett stort och mäktigt inflytande pk hans ut- 

 daning till den store lärofader han blef. Artedi var ju den 

 äldre. Han hade redan studerat några år på egen hand, när 

 Linné kom till Upsala och hade ju redan då ett stadgadt an- 

 seende för lärdora. Det är ju därför klart, att han kunde 

 meddela Linné ej blott råd utan äfven många direkta upplys- 

 ningar och på sätt och vis bli ej blott vän och kamrat utan 

 äfven i viss mening lärare. Och att han var redobogen att 

 stå till tjänst i alla afseenden, därom har Linné själf vittnat. 

 Men det betydelsefullaste för båda de unga männen det var 

 säkerligen deras möten och sammankomster pa de anspråkslösa 

 studerkamrarne, då de diskuterade och disputerade med hvar- 



