NYARE ASTRONOMISKA UNDERSÖKNINGAR. 199 



ekvatorealhastighet hos Venus af 0.6 och 0.9 km.; och om 

 han äfven i sin redogörelse uttryckhgen tillstått, att han vid 

 sina mätningar ovillkorhgt finner sig hafva valt sådana spek- 

 trallinier, som verkligen visade en förskjutning i den önskade 

 riktningen, så torde dock denna hans egendomliga bekännelse 

 mindre hafva fäst sig i minnet än det positiva resultatet, som 

 af honom bJef framkastadt. — En undersökning af frågan 

 har emellertid år 1903 genomförts af mr Slipher å Lowell- 

 Observatoriet, och om vi ock, såsom ofvan nämndes icke be- 

 sitta resurser för att konstatera hans resultat, så har det 

 åtminstone kunnat konstateras, att hans undersökning ut- 

 märker sig för ordentlighet och precision. Hans undersök- 

 ningsmetod är densamma som första gången användes af 

 Keeler för bestämning af Saturnusringens rotation och som 

 äfven hade adopterats af Belopolsky i den ofvannämnda 

 undersökningen. 



Enligt den s. k. Dopplerska principen förskjuter sig näm- 

 ligen ett föremåls färg åt ena eller andra hållet om föremåle 

 (med tillräckligt stor hastighet) närmar sig eller aflägsnar sig 

 från ögat, och detta på samma sätt och af samma skäl som 

 en ton ljuder högre eller lägre, om ljudkällan närmar sig 

 eller om den aflägsnar sig. Häraf följer, att äfven spektral- 

 linierna i spektrum synbart förskjutas, då föremålet rör sig ifrån 

 eller emot iakttagaren. På samma sätt som man häraf kan 

 bestämma stjärnornas rörelse i synliniens riktning, så har det 

 ock i flere fall lyckats, att sålunda konstatera och uppmäta 

 himmelskropparnas rotation. Rikta vi nämligen spektroskopet 

 t. ex. mot planeten Venus och inställer det så, att spektro- 

 skopets springa faller utefter planetens ekvator, så erhålla vi 

 i spektrum flere linier, som motsvara planetens ekvator eller 

 spektroskopets springa. Det är tillräckligt att observera en 

 af dessa linier. Hade nu planeten icke någon rotation, skulle 

 denna linie intaga ett normalt läge och till sin riktning sam- 

 manfalla med motsvarande spektrallinie från någon jordisk 

 stillastående ljuskälla, hvarmed planeten spektrum jämföres. 

 Har åter planeten en rotation, så aflägsnar sig tydligen dess 

 ena rand från oss, under det att den andra närmar sig. De 

 motsvarande ändarna af spektrallinien erhålla därför motsatta 

 förskjutningar och detta ter sig därigenom så, att den ifråga- 

 varande spektrallinien bildar en viss liten vinkel med den 

 normala riktningen d. v. s. motsvarande spektrallinier från 



