210 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1905. 



Beträffande aftäckningen har Palmstedt antecknat föl- 

 jande : 



»Porträttet blef färdigt och aflämnades först till Berze- 

 Lius den 4 martii 1827 klockan tre middagstiden, h varvid af 

 herr kungl. lifmedikus och riddaren M. af Pontin hölls det 

 tal, som i afskrift bifogas. Närvarande voro: af Berzelii 

 lärjungar och vänner inom vetenskapen herrar af Pontin, 

 talare, af Hisinger, Lagerhjelm, Arosenius, Almroth, 

 Pasch, c. Retzius, Mosander, Palmstedt, samt bjudne, 

 Berzelii vänner utom vetenskapen, jämte målaren, professor 

 Sandberg, herr presidenten Poppius, herr baron Åkerhjelm, 

 herr protokollssekreteraren Ekmark, herr kungl. lifmedikus 

 Is. Ekström, herr direktören Crusell.» 



Den färgrikt blomstersirade oration, med h vilken Pontin 

 bjöd täckelset falla, må förefalla vår tid något svulstig men 

 är i all sin uppstyltning utan tvifvel så karakteristisk för 

 1820-talets akademiska vältalighet, att den torde förtjäna ett 

 återgif vande in extenso: 



»Berzelius ! Det gifves blott ett sätt att undgå för- 

 gängligheten; och detta är att utsträcka ett älskadt och vär- 

 deradt minne utöfver lifvets gräns. Mausoleerna ramla, in- 

 skrifterna utplånas, lagren på Virgilii graf och popplarna 

 omkring Rousseaus förlora i tidens längd sin betydelse, om 

 de ock med nyalstrade frön fortplanta sig på den heliga 

 jorden. Men det sanna eller sköna, som snillet tänkt, det 

 nyttiga eller upplysande, som uppoffringen mäktat, får alltid 

 sin eftervärld — och i den ett fortsatt lif . Förgäfves bemöda 

 sig naturens omhvälfningar eller tidshändelsernas stormar att 

 beröfva sådana minnen sin varaktighet. Plinii och Lavoi- 

 siers namn hafva hvarken Vesuvii krater eller folkyrans 

 kunnat tillintetgöra. — Denna visshet, denna ädla äregirig- 

 het är nog för den Man, som redan ingripit i sitt tidehvarfs 

 utveckling. Vanligen aktar han föga mer, hvad världen gör 

 af sin erkänsla för gagnande mödor, än [hvad den gör] 

 af hans stoft. Men världen, men tiden bör läras att vara 

 tacksam, att älska förtjänsten, att fortplanta begreppet om 

 dess värde till efterkommande. De behöfva föredömen. Alla 

 tider ha behof af det sinnliga; och ehuru författarens, skal- 

 dens, vetenskapsmannens individualitet uppenbarar sig i hans 

 skrifter, är likväl hans minne bundet där. Men då vi lösgöra 

 dessa snillets och tankens samlade skatter och införlifva dem 



