244 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1905. 



på annat språk än svenska. Häri begick han nog ett fel, 

 men ett fel, som dock är innerligt obetydligt i jämförelse med 

 den öfverdrift åt motsatt håll, som man i våra dagar icke 

 så sällan möter. 



Efter utgifvandet af nyss berörda afhandling nämndes 

 LovÉN 1863 till adjunkt i anatomi och fysiologi vid Karo- 

 linska institutet. Följande år utgaf han en detaljerad be- 

 skrifning öfver ett missfoster med situs transversus, cyklopi 

 och agnati. 



År 1865 företog han sin of van omtalade studieresa till 

 LuDWiG. Vid den tiden var frågan om kärlnervernas fy- 

 siologiska betydelse en af de mest debatterade, och Ludwig 

 föreslog LovÉN bearbetningen af ett hithörande tema, näm- 

 ligen om arterutvidgning i följd af nervretning. Undersök- 

 ningen, hvilken genom en mängd däri berörda anatomiska 

 förhållanden förråder sin upphofsmans tidigare studier, belyser 

 först de förändringar, som retning af sensibla nerver fram- 

 kallar i af seende å hjärtslagens antal och blodtryckets storlek. 

 Yidare behandlas däri den lokala kärlutvidgning, som upp- 

 kommer genom retning af den centrala stumpen af Nn. auri- 

 culares och dorsalis pedis, äfvensom de förstnämnda nervernas 

 direkta kärlförträngande inverkan på örat. Slutligen studeras 

 i detalj mekanismen vid den genom retning af N. erigens 

 betingade kärlutvidgningen i penis. 



Arbetet är ju på sitt sätt ett elevarbete, men det innebär 

 på samma gång ett fullgiltigt bevis för sin författares för- 

 måga att också behandla fysiologiska uppgifter. Dess resultat 

 räknas med skäl bland dem, som äro grundläggande för vår 

 kunskap om kärlnervernas funktion. 



Dessvärre förunnades det ej Loven att efter hemkomsten 

 till fäderneslandet omedelbart fortsätta med fysiologiska forsk- 

 ningar. Karolinska institutet ägde icke något fysiologiskt 

 laboratorium, icke ens några fysiologiska apparater! I stället 

 återvände Loven till anatomien och vann här nya och be- 

 tydande framgångar. 



Hans kollega Axel Key hade några år tidigare studerat 

 smaknervernas ändningssätt i grodans tunga. Beträffande 

 de högre ryggradsdjuren förelåg emellertid icke någon mot- 

 svarande undersökning, och Lovén företog sig därför att söka 

 fylla denna lucka. Detta ledde till upptäckten af smakbul- 

 berna, hvilka han uppvisade hos kalfven, fåret, svinet, hunden, 



