BIOGRAFIER. — MAGNUS GUSTAF BLIX. 261 



elastiska företeelserna, äfvensom att denna är mycket full- 

 komlig, alldenstund bestående förändringar, endast om muskel- 

 substansen genom alltför stark tänjning ställvis brustit, upp- 

 träda i märkbar grad. Lika litet förändras muskelns elasticitet 

 genom föregående tänjning, sammandragning, trötthet eller 

 dylikt. 



I de två sista afhandlingarna (1894) diskuterar Blix, 

 stödjande sig på ett mycket rikt experimentelt material, in- 

 flytandet af muskelns längd och spänning på muskelryck- 

 ningens form och arbetskvantum. Af sina rön drager han 

 den slutsatsen, att spänningen icke utöfvar något inflytande 

 på den vid muskel sammandragningen försiggående omsätt- 

 ningen, och att alla växlingar i afseende å muskelkurvans 

 form och muskelns arbetskvantum betingas af yttre, rent 

 mekaniska förhållanden. I anslutning härtill utvecklar han 

 en detaljerad teori för muskelkontraktionen, angående hvilken 

 jag måste hänvisa till hans egen framställning. 



Blix' lära att muskelns spänning icke utöfvar något in- 

 flytande på dess omsättning möttes af Schenck med den in- 

 vändningen, att någon grund icke förelåge, att öfvergifva 

 den gamla läran om spänningens inflytande på kontraktions- 

 processen (Arch. f. d. ges. Physiol., 69. s. 398. 1895; 72. s. 

 499. 1896). Blix svarade därpå (1895) och förblef vid sin 

 åsikt. På samma gång anmärkte han, att hans teori för 

 muskelkontraktionen var nära besläktad med en något tidi- 

 gare af Gad uttalad och betonar, att densamma innefattar 

 den teoretiska tydningen af såväl cellernas, det fria och det 

 af hinnor omhöljda protoplasmats rörelser, som ock turgescens- 

 och sekretionsföreteelserna. »Allt beror på en sak: (stegrad) 

 omsättning och (förökad) anhopning af omsättningsproduk- 

 terna på protoplasmats yta, resp. i dess vakuoler, och kunde 

 godt betecknas med ett gemensamt namn: sekretion». 



Emellertid hyste Blix, såsom han själf säger, icke den 

 fåfänga öfvertygelsen att härmed liafva uttalat en sanning. 

 »Det är blott ett anspråkslöst förslag till förklaring af gamla 

 och nya fakta, hvilket möjligen kimde tillsvidare tillfreds- 

 ställa andra och tjäna till utgångspunkt för fortsatta forsk- 

 ningar». 



I allmänhet är Blix' framställningssätt mycket kortfattadt 

 och studiet af hans arbeten är icke så alldeles lätt. I de senast 

 berörda afhandlingarna är han ännu mera kortfattad än van- 



