278 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1905. 



ningen af detta motstånd måste således föregå bestämningen 

 af propellerns storlek, form, omloppshastighet och erforderliga 

 drif kraft; och man är t. o. m. berättigad påstå, att en strängt 

 vetenskaplig teori för fartygsmotståndet äfven inbegriper teo- 

 rien för propellern. Fartygets undervattenskropp är, lika väl 

 som ett propellerblad, en fast kropp, som föres genom vatt- 

 net med en viss hastighet, och är man i stånd att beräkna 

 alla vid den enas rörelse framträdande företeelser, så kan man 

 också göra motsvarande beräkning för den andras. 



Då emellertid den fart. som kan uppnås, är af framstå- 

 ende vikt äfven för en seglande båt, gjorde sig behofvet af 

 en teori för fartygsmotståndet kännbart, långt innan någon 

 ångbåt eller propeller ännu fanns. Det var därför helt na- 

 turligt, att försök till beräkning af detta motstånd skulle upp- 

 tagas mycket tidigt. Redan Newton, J. Bernoulli, L. Euler 

 m. fl. försökte sig på detta problem. Af nyss nämnda för- 

 fattare har i synnerhet Euler utförligt behandlat detsamma; 

 dels i sitt arbete Scientia Navalis, som utkom i Petersburg 

 1749, utgafs på franska i Paris 1776 och öf versattes till ryska, 

 italienska och engelska, samt dels i ett annat arbete: Théorie 

 compléte de la construction et de la manoevvre des vaisseaux, 

 hvilket utgafs i Petersburg 1773. 



Hans undersökningar utgöras hufvudsakligen af teoretiska 

 funderingar, som visserligen vid en första bekantskap före- 

 falla oantastliga, men sakna stöd af verkliga observations- 

 fakta, och äro så långt ifrån h varje öfverensstämmelse med 

 verkligheten, att de för beräkning af fartygsmotståndet äro 

 alldeles värdelösa. Om de invecklade företeelser, som upp- 

 träda vid ett fartygs rörelse genom vattnet, och hvilkas till- 

 varo först genom senaste årtiondes undersökningar ådaga- 

 lagts, hade påtagligen 1600- och 1700-talets forskare ingen, 

 eller åtminstone en mycket oriktig, föreställning. Först ge- 

 nom de mot slutet af 1700-talet i Sverige, Frankrike och 

 England utförda experimentella undersökningarne kom man till 

 insikt om, att de dittills rådande åsikterna om vattnets tryck 

 mot en i rörelse varande kropp måste undergå väsentliga 

 modifikationer, för att kunna tjäna som utgångspunkt vid 

 uppgörandet af en teori för fartygsmotståndet. 



Vördnaden för de ofvan nämnda forskarnes auktoritet är 

 måhända orsaken till, att deras grundformler, trots inneboende 

 fel, ända till senaste tid bibehållits såsom utgångspunkt för 



